ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 480/8698/24
адміністративне провадження № К/990/24631/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовомі засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області
на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року (суддя Кунець О.М.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року (судді: Спаскін О.А., Любчич Л.В., Присяжнюк О.В.)
у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кролевецька Репродуктивна Аграрна Ініціатива»
до Головного управління ДПС у Сумській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю “Кролевецька Репродуктивна Аграрна Ініціатива” (далі – ТОВ “Кролевецька Репродуктивна Аграрна Ініціатива”, Позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Сумській області (далі – ГУ ДПС), у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС від 2 вересня 2024 року №1089418280703.
Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовував тим, що ТОВ “Кролевецька Репродуктивна Аграрна Ініціатива” декларувало податкова зобов`язання з плати за землю, складало податкові декларації за 2022 та 2023 роки (у тому числі уточнюючі) і нараховувало податкові зобов`язання у порядку та розмірах, передбачених законодавством, яке діяло на час такого декларування. 
Покликався на те, що правомірно не нараховував та не сплачував орендну плату за земельні ділянки державної або комунальної власності за 2022-2023 року відповідно до положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі – ПК України).
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 17 жовтня 2025 року позов задовольнив: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС від 2 вересня 2024 року №1089418280703.
Роблячи висновок про невідповідність податкового повідомлення-рішення вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач декларував податкові зобов`язання з плати за землю, складав податкові декларації за 2022 і 2023 роки (у тому числі уточнюючі) та нараховував податкові зобов`язання у порядку та розмірах, передбачених законодавством, яке діяло на час такого декларування. Зокрема суд першої інстанції зазначив про те, що з 1 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року та за 2023 рік, Позивач не мав сплачувати вказаний податок відповідно до положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.
Також суд першої інстанції ґрунтував свої висновки на тому, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» від 14 квітня 2023 року №3050-ІХ (далі – Закон №3050-ІХ), змінюючи зміст (редакцію) підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, не має зворотної дії у часі. Закон України №3050-ІХ набув чинності 6 травня 2023 року, а отже, його дія не розповсюджується на правовідносини, які існували до моменту введення його в дію. При цьому суд першої інстанції зазначав про наявність у Позивача, як платника податків законних очікувань застосування до нього підстав звільнення від сплати податкового зобов`язання на підставі підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.
Другий апеляційний адміністративний суд, переглянувши справу, постановою від 18 березня 2026 року залишив апеляційну скаргу контролюючого органу без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що cформував суд першої інстанції.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Відповідач наполягає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а підставою касаційного оскарження визначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Просить Суд сформувати правову позицію, яка б полягала у тому, що положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України мають ретроактивну дію у часті, а тому їх застосування у період з 1 січня 2023 року до 6 травня 2023 року є правомірним. 
Покликається на те, що суди попередніх інстанцій надали статті 58 Конституції України абсолютного характеру та не здійснили оцінки спеціальної мети прийняття Закону №3050-ІХ, умов воєнного стану, в яких його було прийнято, необхідності забезпечення стабільного наповнення бюджету, наявності суспільного інтересу у ретроспективному поширенні відповідного податкового регулювання, пропорційності втручання у майнові права платників податків. При цьому зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не було застосовано статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та враховано приписи частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), відповідно до яких суд застосовує принцип верховенства права, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
Вказує, що ЄСПЛ людини у своїх рішеннях погоджується з можливістю ретроспективних змін до законодавства, згідно з яким, у виняткових випадках, на платників податків покладаються додаткові обов`язки по їх оплаті. На думку Відповідача, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання у право власності допустимо (нарівні з тим, що воно ґрунтується на законі), якщо воно переслідує легітимну мету (може бути здійснено не інакше, як в інтересах суспільства), є пропорційним та не становить надмірного тягаря (має забезпечувати
Наполягає, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про те, що положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, в редакції Закону № 3050-IX, не містить зворотної дії в часі з тої підстави, що закон не містить прямого формулювання про їх ретроактивне застосування. На думку Відповідача питання наявності чи відсутності зворотної сили закону визначається не виключно формальним використанням законодавцем відповідних слів, а змістом правової норми.
Покликається на те, що положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, в редакції Закону, який набрав чинності 6 травня 2023 року, прямо передбачають поширення їх дій на правовідносини, що виникли з 1 січня 2023 року, а відповідно положення вказаної норми фактично врегульовують відносини, які мали місце до моменту набрання нею законної сили. Отже, на думку Відповідача, незалежно від відсутності у тексті Закону № 3050-IX прямої вказівки на «зворотню дію», ретроспективний характер його застування в частині підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України випливає безпосередньо зі змісту самої норми.
Звертає увагу на те, що положення підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, в редакції Закону № 3050-IX не визнані неконституційним, а отже підлягають застосуванню органами влади в тому вигляді, в якому були сформовані законодавцем.
Стала судова практика Верховного Суду щодо застосування норм Закону № 3050-IX, на думку Відповідача, викладена в постановах від 25 лютого 2025 року у справі №908/929/24 та від 25 листопада 2025 року у справі №905/482/25.
Просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
2.2. Доводи Позивача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)
Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, є законними та обґрунтованими, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Вказує, що Відповідачем у касаційній скарзі конкретно не зазначено, у чому полягає неправильність застосування судами норм матеріального права (застосування неналежних норм права, не застосування норм права, які слід було застосувати, або неправильне тлумачення застосованих норм).
Наголошує, що при тлумаченні і правозастосуванні 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України в аспекті їх дії у часі немає підстав відступати від загальноправового принципу дії норми права у часі.
3. ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ У СПРАВІ 
ГУ ДПС проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Кролевецька репродуктивна аграрна ініціатива» з питання дотримання вимог податкового законодавства при визначенні податкових зобов`язань у податкових деклараціях з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2022 - 2023 роки.
За результатами перевірки складено акт від 31 травня 2024 року №6552/18-28-07-03-07/43434433/160, яким встановлено порушення підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, підпункту 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пунктів 288.1, 288.4 ПК України внаслідок чого занижено суму податку орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності на загальну суму 2380754 грн, в тому числі за 2022 рік - 1082167 грн. та за 2023 рік - 1298587 грн.
На підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 2 вересня 2024 року №1089418280703, яким збільшено (донараховано) грошове зобов`язання за платежем «Орендна плата з юридичних осіб» на загальну суму 2 588 109,82 грн, у тому числі 2 380 754,00 грн. податкового зобов`язання та 207 355, 82 грн. штрафних санкцій.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, й на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України встановлено, що платниками орендної плати є землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Відповідно до підпункту 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування орендною платою є земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Статтею 285 ПК України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Згідно з пунктом 286.2 статті 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Відповідно до пунктів 287.3, 287.4 статті 287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Податкове зобов`язання з плати за землю, визначене у податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Згідно з підпунктом 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (підпункт 288.4 статті 288 ПК України).
За змістом підпункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди із визначенням граничної річної суми платежу.
Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада ухвалила Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (далі - Закон №2120-IX), яким доповнила підрозділ 10 Перехідних положень ПК України пунктом 69.14 наступного змісту: «Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями РФ, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України».
Законом України № 3050-IX, який набрав чинності з 6 травня 2023 року, підпункт 69.14 пункту 69 підрозділ 10 Перехідних положень ПК України викладено в наступній реакції: « 69.14. За період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території.
Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Платники плати за землю, які до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" відповідно до пункту 286.2 статті 286 цього Кодексу задекларували за 2022 та/або 2023 роки податкові зобов`язання з плати за землю за земельні ділянки, що розташовані на територіях, визначених цим підпунктом, мають право відкоригувати нараховані податкові зобов`язання з плати за землю за період березень 2022 - грудень 2023 року шляхом подання в порядку, визначеному цим Кодексом, уточнюючих податкових декларацій.
Платники орендної плати, які до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" відповідно до статті 288 цього Кодексу задекларували за 2022 та/або 2023 роки податкові зобов`язання з орендної плати за земельні ділянки, забруднені вибухонебезпечними предметами або непридатні для використання у зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами, мають право відкоригувати нараховані податкові зобов`язання з орендної плати за період 2022-2023 років шляхом подання в порядку, визначеному цим Кодексом, уточнюючих податкових декларацій.
Для платників податку - фізичних осіб контролюючий орган самостійно обчислює податкове зобов`язання та надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення за 2022 рік у строк до 31 грудня 2023 року.
При цьому річна сума платежу за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені цим підпунктом, визначається пропорційно кількості місяців, коли такі земельні ділянки (земельні частки (паї) підлягали оподаткуванню платою за землю.
Складені, надіслані (вручені) у 2022 та 2023 роках податкові повідомлення-рішення про сплату плати за землю, за земельні ділянки, що не підлягають оподаткуванню у порядку, визначеному цим підпунктом, підлягають скасуванню (відкликанню), а грошові зобов`язання та податковий борг, визначені контролюючим органом по платі за землю, - анулюванню.
Складені, надіслані (вручені) до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" податкові повідомлення-рішення про сплату плати за землю, за земельні ділянки, визначені підпунктом 283.1.9 пункту 283.1 та пунктом 283.2 статті 283 цього Кодексу, підлягають скасуванню (відкликанню), а грошові зобов`язання та податковий борг, визначені контролюючим органом по платі за землю, - анулюванню.
Складені, надіслані (вручені) до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" податкові повідомлення-рішення про сплату плати за землю, за земельні ділянки, визначені пунктом 288.8 статті 288 цього Кодексу, підлягають скасуванню (відкликанню), а грошові зобов`язання та податковий борг, визначені контролюючим органом по платі за землю, - анулюванню.
Надмірно сплачені суми плати за землю, що виникли внаслідок скасування (відкликання) податкових повідомлень-рішень, підлягають зарахуванню виключно в рахунок майбутніх платежів з цього податку, крім випадків: якщо у такого платника наявний податковий борг з плати за землю - надміру сплачені суми зараховуються в рахунок погашення такого боргу; а якщо обов`язок внесення плати перейшов до іншого суб`єкта з підстав, передбачених статтею 120 Земельного кодексу України щодо зміни власника об`єкта нерухомого майна, - сума внесеної плати за зверненням попереднього користувача зараховується в рахунок майбутніх платежів з плати за землю нового користувача такої земельної ділянки, за умови відшкодування новим користувачем земельної ділянки, який придбав нерухоме майно, попередньому користувачу суми внесеної ним до бюджетів плати за висновком контролюючого органу про таку суму.»
Протягом 2022-2023 років ТОВ «Кролевецька репродуктивна аграрна ініціатива» орендувала у Глухівської міської ради Сумської області земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 138,7437 га.
Судами попередніх інстанцій констатовано, що згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004 (у первинній та у всіх його подальших редакціях) (далі – Перелік № 309), території Глухівської міської територіальної громади (Код UA59100030000078744) повністю визнано територією можливих бойових дій з 24 лютого 2022 року.
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій погодились з твердженнями Позивача стосовно того, що наявність ділення територій у Переліку №309 на території можливих бойових дій, активних бойових дій і тимчасово окуповані території не має впливу на дію підпункту 69.14 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України у первинній редакції цієї норми.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, згідно з податковою декларацією з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) (далі - Декларація) за 2022 рік від 17 лютого 2022 року (реєстраційний №9034260964), Позивачем нараховано податкові зобов`язання з орендної плати за землю за всі 12 місяців 2022 року у загальній сумі 1 204 003,50 грн. Водночас до зазначеної декларації 30 грудня 2022 року подано уточнюючу Декларацію реєстраційний №9285165840, якою змінено нарахування податкових зобов`язань з орендної плати за землю у 2022 році: залишено раніше нараховані податкові зобов`язання за січень-лютий 2022 року у розмірі 121 836,84 грн; зменшено нарахування податкових зобов`язань за березень-грудень 2022 року на суму 1 082 166,66 грн. Згідно з уточнюючою декларацією від 7 червня 2023 року (реєстраційний №9311561922), показники уточнюючої декларації від 30 грудня 2022 року (реєстраційний №9285165840) щодо нарахування податкових зобов`язань з орендної плати за землю у 2022 році не змінювалися.
За 2023 рік звітність за вказані земельні ділянки подано з нульовими показниками.
В подальшому, як вказує Позивач і не заперечує Відповідач, податкові зобов`язання з плати за землю сплачувалися Позивачем у задекларованих розмірах.
Судами попередніх інстанцій констатовано, що матеріалами справи підтверджується, що податкові зобов`язання з плати за землю за 2022 і 2023 рік були нараховані Позивачем та відображені у вищезазначених Деклараціях (уточнюючих Деклараціях) у повній відповідності до податкового законодавства, яке діяло на час такого декларування.
Відтак, здійснивши аналіз положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділ 10 «Перехідних положень» ПК України у взаємозв`язку із встановленими у справі обставинами справи суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ТОВ «Кролевецька репродуктивна аграрна ініціатива» правомірно не нараховувало і не сплачувало орендну плати за земельні ділянки державної або комунальної власності та не допустило порушення підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, підпункту 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пунктів 288.1, 288.4, 288.5 статті 288 ПК України.
Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість у Позивача, як платника податків, законних очікувань застосування до нього підстав звільнення від сплати податкового зобов`язання, що передбачені підпунктом 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.
При цьому як суд першої, так і суд апеляційної інстанції звернули увагу на те, що Закон № 3050-IX змінюючи зміст (редакцію) підпункту 69.14 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, не має зворотної дії у часі та не розповсюджується на правовідносини, які існували до моменту введення в дію Закону №3050-ІХ.
Крім того суди попередніх інстанцій формуючи висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог покликались на положення пункту 56.21 статті 56 ПК України відповідно до якого у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
При цьому судами першої та апеляційної інстанцій було враховано, що Верховний Суд в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 380/671/20 зазначив, що сама юридична конструкція норми пункту 56.21 статті 56 ПК України дає підстави стверджувати, що презумпція застосовна не лише у ситуації прямої суперечності норм, але й у будь-якій іншій ситуації невизначеності в процесі правозастосування. Для її застосування необхідно і достатньо виявлення двох або більше альтернативних варіантів правомірної поведінки, обравши найвигідніший для себе з яких платник має почуватися захищеним від можливих негативних наслідків як з боку контролюючого органу, так і суду. Більше того, наведеною нормою охоплюються не лише очікування платника, запровадженням у податковому законодавстві цієї презумпції як принципу (основної засади) накладається відповідний таким очікуванням обов`язок вибору визначеного нею варіанту поведінки і контролюючим органом, і судом. При цьому тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган.
В контексті відповідних покликань судів попередніх інстанцій Суд також звертає увагу на положення статті 8 Конституції України відповідно до яких в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015 вказав, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).
В підпункті 2.2 пункту 2 рішення від 21 січня 2025 року № 3-р(II)/2025 Конституційний Суд зазначив, що юридичну визначеність в аспекті правомірних (легітимних) очікувань слід розуміти, зокрема, як право особи розраховувати не лише на розумну та передбачувану стабільність приписів актів права, чітке розуміння юридичних наслідків застосування таких приписів, а й на послідовність і системність діяльності Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні.
За своєю суттю принцип правової визначеності в аспекті податкових правовідносин вимагає, аби законодавчі норми, якими визначаються загальнообов`язкові правила поведінки відповідних суб`єктів, були чіткими та зрозумілими, стабільними й несуперечними, а також передбачуваними.
За своєю сутністю передбачуваність в контексті права означає можливість передбачити наслідки своїх дій чи бездіяльності на основі чітких та зрозумілих законодавчо сформованих правил. Суб`єкти права на підставі аналізу відповідних норм повинні розуміти заздалегідь, які їхні дії або бездіяльність є передумовою застосування відповідальності, зокрема шляхом накладення штрафних санкцій.
За змістом пункту 170 Рішення Європейського Суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) у справі «Олександр Волков проти України» формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява №1365/07, п.39).
Щодо «якості закону» ЄСПЛ у пункті 169 вищенаведеного рішення зауважує, зокрема, що закон має бути доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (див., серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).
Доводи та твердження, викладені Відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують, як встановлених судами попередніх інстанцій фактів та сформованих на їх підставі висновків, так і не доводять існування обставин, за яких у Верховного Суду виникає необхідність формування правового висновку щодо тлумачення положень підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.
Основний зміст доводів Відповідача, викладених у касацій скарзі, зводиться до необхідності врахування мети прийняття Закону № 3050-IX, яка, на думку Відповідача, полягає в необхідності забезпечення стабільного наповнення бюджету, наявності суспільного інтересу у ретроспективному поширенні відповідного податкового регулювання, пропорційності втручання у майнові права платників податків.
Відповідно до пояснювальної записки до законопроекту Закону № 3050-IX його розроблено для врегулювання податкових відносин щодо нерухомого майна, що знищено чи пошкоджено в результаті збройної агресії Російської Федерації.
Метою законопроекту є забезпечення справедливого підходу до визначення періоду, з якого має припинятися нарахування та сплата податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що було знищено чи пошкоджено в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також незалежно від включення відповідної території до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та територій тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, оскільки руйнувань внаслідок ракетних обстрілів зазнають об`єкти по всій території України.
Відтак, твердження покладені Відповідачем в основу доводів, якими обґрунтована касаційна скарга не знайшли свого підтвердження.
За таких обставин Суд не встановив визначених КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, а відтак і для задоволення касаційної скарги Відповідача.
4.4 Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх