Справа № 761/51673/25
Провадження № 2/761/6696/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Сіромашенко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Голуб О.А.,
представника відповідача Ковтуна А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року позивач, інтереси якого представлені адвокатом, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до АТ «НАЕК «Енергоатом», в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 233 512,78 грн. (інфляції) та 74 230,00 грн. (3% річних).
Позов обґрунтовує тим, що судами розглядався трудовий спір між позивачем і ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є відповідач АТ «НАЕК «Енергоатом», про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди.
Так, постановою Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 761/25917/22 про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення ОСОБА_1 на роботі, зокрема, присуджено на його користь 4 380 491,15 грн середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 24.03.2022 по 03.07.2024; 10000,00 грн моральної шкоди і 4870,21 грн судового збору. Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 постанову Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у цій справі залишено в силі та без змін, а касаційну скаргу відповідача, без задоволення. 
Позивач зазначає, що під час розгляду справи № 761/25917/22 вимоги про стягнення індексу інфляції та три проценти річних за період з дати звільнення до набрання рішенням суду законної сили не заявлялись, тому на підставі частини другої статті 625 ЦК України ці вимоги заявляються окремо в цій судовій справі. 
Відповідно до наведеного у позові розрахунку позивач вважає, що відповідач має виплатити позивачу 233512,78 грн інфляційних збитків і 74230 грн три проценти річних за період з квітня 2022 року до червня 2024 року. 
У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися за захистом свого порушеного права до суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В..
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.12.2025 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
06.03.2026 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що між сторонами у справі існували трудові відносини, а не цивільно-правові відносини, що виключає можливість застосування норми акту цивільного законодавства (частини другої статті 625 ЦК України) до трудових відносин, які врегульовані нормами спеціального законодавства - Кодексом законів про працю України. Зазначає, що: а) три проценти річних та інфляційні втрати за частиною другою статті 625 ЦК України не входять до структури заробітної плати, не є основною та додатковою заробітною платою або заохочувальними (компенсаційними) виплатами; б) постанова Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 761/25917/22 є судовим рішенням, яким завершено розгляд трудового спору в судах, а не цивільно-правовим договором, який передбачав би сплату відповідачем процентів річних та інфляційних втрат; в) відповідно до послідовних висновків суду касаційної інстанції передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права.
12.03.2026 представником позивача було подано відповідь на відзив у якій останній зазначив, що ЦК України застосовується до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Зазначив, що Кодексом законів про працю України, іншими законами України, крім ЦК України питання компенсації середнього заробітку як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг не врегульовано. Послався на статтю 34 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Також представник позивач подав заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу. 
Ухвалою суду від 17.03.2026 позовну заяву залишено без руху.
Протокольною ухвалою суду від 03.04.2026 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
В судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутністю представника позивача, позов просив задовольнити та ухвалити відповідне рішення.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та ухвалити відповідне рішення.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та установлено судом, що наказом від 21.07.2020 № 711-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ДП «НАЕК «Енергоатом» на посаду помічника президента служби президента, а наказом від 06.08.2020 № 828-к - переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування. 
У подальшому наказом від 23.03.2022 за № 294-к ОСОБА_1 був звільнений з посади директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом» за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, і законність розірвання з ним трудового договору з цієї підстави оскаржив до суду. 
Постановою Київського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 761/25917/22: скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06.11.2023 про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі; ухвалено постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним і скасовано наказ від 23.03.2022 за № 294-к про звільнення позивача, поновлено на посаді директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом», вирішено стяґнути 4 380 491,15 грн середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 24.03.2022 до 03.07.2024 (сума зазначена без вирахування податку і збору), 10000,00 грн моральної шкоди і 4870,21 грн судового збору.
На виконання постанови Київського апеляційного суду від 03.07.2024 наказами від 30.07.2024 № 857-к і 858-к позивача поновлено на роботі на посаді директора з фінансів та бюджетування та з 30.07.2024 звільнено з роботи за статтею 38 КЗпП України на підставі раніше поданої ним заяви. При звільненні відповідач виплатив позивачу 134682,20 грн, що складається з компенсації за невикористану відпустку, надбавки за стаж в енергетиці та окладу за один відпрацьований день, зменшених на суми податку і збору, що підтверджується доданими до заперечення особовим рахунком за липень 2024 року і платіжною інструкцією від 30.07.2024. 
Ухвалою Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 761/25917/22 відкрито провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 03.07.2024 і зупинено її виконання до завершення касаційного провадження. Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 касаційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03.07.2024 без змін і поновлено її виконання.
14.10.2025 року та 21.10.2025 року відповідачем АТ «НАЕК «Енергоатом» було перераховано на банківський рахунок позивача 3372978,20 грн середнього заробітку за вимушений прогул з вирахуванням з цієї суми ПДФО та військового збору, 14870,21 грн сукупно на відшкодування моральної шкоди та судового збору, що підтверджується доданими до відзиву платіжними інструкціями та особовим рахунком позивача за жовтень 2025 р.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями частин другої, третьої цієї статті збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Нормою права, якою обґрунтована позовна заява про стягнення коштів, є стаття 625 ЦК України, згідно з якою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга). 
З наявних у справі доказів убачається, що між позивачем і ДП «НАЕК «Енергоатом», правонаступником якого відповідно до Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», є відповідач, існували трудові правовідносини, які остаточно припинилися 30.07.2024 у зв`язку зі звільненням позивача (після поновлення його на роботі на підставі судового рішення) за власним бажанням. 
За змістом положень статті 1, 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Водночас, згідно з частиною другою статті 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Частиною першою статті 9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. 
З наведеного убачається, що норми ЦК України до трудових правовідносин застосовуються субсидіарно - коли спеціальні норми законодавства про працю не врегульовують того чи іншого питання, і коли норми ЦК України не суперечать положенням КЗпП України, а також засадам і принципам трудового права.
Трудові правовідносини врегульовані саме законодавством про працю, норми якого є спеціальними відносно норм ЦК України. Основним нормативним актом законодавства про працю є КЗпП України, а не ЦК України. 
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічне за змістом положення передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України. 
Усталеним є висновок суду касаційної інстанції, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги V ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань (вказана правова позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі 910/22034/15). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палата Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц). 
Відповідно до усталеного висновку Верховного Суду України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц не відступала від висловленого Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 висновку про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Проаналізувавши вищевикладені обставини та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне залишити без задоволення вказаний позов.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 77-81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання та 3% річних залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       Н.В. Сіромашенко