ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року	 	Справа № 380/4453/26 пров. № А/857/20902/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М., суддів Димарчук Т. М., Сала П. І., розглянув в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року про повернення позовної заяви у справі №380/4453/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій, -
Короткий зміст позовних вимог
13.03.2026 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) від 12.03.2026 з вимогами до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій.
Короткий зміст оскарженого судового рішення суду першої інстанції
В оскарженій ухвалі про повернення позовної заяви від 31.03.2026 суд першої інстанції встановив, що: 1) позивач 17.03.2026 отримав ухвалу про залишення без руху позову від 16.03.2026 та про необхідність усунути недоліки оформлення позовної заяви шляхом подання суду в десятиденний строк з дати отримання копії цієї ухвали заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом; 2) строк на усунення недоліків оформлення позовної заяви минув 27.03.2026, станом на 31.03.2026 позивач вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не виконав, заяв чи клопотань про неможливість її виконання суду також не надійшло.
З огляду на невиконання позивачем ухвали суду про усунення недоліків оформлення позовної заяви у встановлений законом максимальний строк суд на підставі пункту 1 частини 4, частини 5 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) ухвалив повернути позовну заяву особі, що її подала.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 31.03.2026, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена за неправильного застосування норм матеріального права, а тому її потрібно скасувати. Покликається на те, що суд під час вирішення питання щодо допустимості позовної заяви помилко застосував частину першу статті 233 КЗпП України. Так, згідно із рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 року, частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) та утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення, поклав в основу своїх висновків норму права, яка на момент розгляду справи вже була визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), у зв`язку із чим така норма не підлягала застосуванню при вирішенні цього спору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, норми, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення та не можуть застосовуватись судами при вирішенні справ, у тому числі й щодо правовідносин. Незважаючи на це, Львівський окружний адміністративний суд застосував правове регулювання, яке втратило юридичну силу, що призвело до неправильного визначення моменту перебігу строку звернення та висновку про сплив цього строку. За таких обставин ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та про її повернення є такими, що винесенні з істотним порушенням норм матеріального права, зокрема принципу верховенства права та гарантій права на судовий захист, і підлягають скасуванню, оскільки обмеження доступу до правосуддя на підставі норми, яка визнана неконституційною, є неприпустимим у демократичній правовій державі.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Стверджує, що позивач зловживає своїм правом на звернення до суду, так як не здійснив жодних заходів на усунення недоліків позовної заяви встановлених ухвалою суду першої інстанції від 16.03.2026, а здійснює апеляційне оскарження ухвали від 31.03.2026 без зазначення об`єктивних обставин неможливості виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, що з його боку є порушенням норм матеріального та процесуального права. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу від 31.03.2026 – без змін.
Обставини справи, які мають значення для вирішення спірного процесуального питання
ОСОБА_1 в період з 10.03.2022 по 13.03.2025 проходив військову службу за призовом по мобілізації, звільнений з ВЧ НОМЕР_1 за сімейними обставинами. 
25.09.2024 ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання отримав бойове травмування.
В період з 27.09.2024 по 04.10.2024 позивач стаціонарно лікувався в КНП “Міська клінічна лікарня №4” Дніпровської міської ради; в період з 28.10.2024 по 17.11.2024, з 20.11.2024 по 04.12.2024 проходив стаціонарне лікування.
Після звільнення 13.03.2025 з військової служби ОСОБА_1 07.05.2025 подав ВЧ НОМЕР_1 заяву С-106 щодо нарахування йому грошового забезпечення. 
ВЧ НОМЕР_1 надіслала ОСОБА_1 відповідь від 21.05.2025, додатками до якої були довідка-розрахунок при звільненні з військової служби та особові картки на грошове забезпечення за період за період 2024-2025 рр.; повідомила, що за період з 28.10.2024 по 17.11.2024 та з 20.11.2024 по 04.12.2024 додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. на підставі Постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 позивачу не виплачувалась у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів.
ОСОБА_1 17.10.2025 подав ВЧ НОМЕР_1 заяву про надання інформації про порядок та терміни виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. на підставі постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168. 
ВЧ НОМЕР_1 надіслала ОСОБА_1 відповідь від 17.11.2025 року та повідомила про відсутність підстав для виплати додаткової винагороди за період з 28.10.2024 по 17.11.2024 та з 20.11.2024 по 04.12.2024, оскільки ОСОБА_1 перебував на медичній реабілітації в медичному реабілітаційному центрі та реабілітаційному відділенні, а відповідно до чинної на момент виникнення права виплати додаткової винагороди редакції постанови КМ України №168 (листопад - жовтень 2024 року) військовослужбовцям, що перебували на медичній реабілітації, додаткова винагорода не передбачалась.
Стахів вважав дії ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати йому додаткової винагороди за період з 28.10.2024 по 17.11.2024 та з 20.11.2024 по 04.12.2024 протиправними та 13.03.2026 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою від 12.03.2026.
Львівський окружний адміністративний суд 16.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишив без руху. 
Суд першої інстанції з`ясував, що предметом спору є бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу в періоди з 28.10.2024 по 17.11.2024 та із 20.11.2024 по 04.12.2024 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, а також похідні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів.
Суд першої інстанції виходив із того, що строк звернення до суду із цим позовом визначений частиною другою статті 233 КЗпП України та становить три місяці з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Із доказів долучених до позовної заяви суд встановив, що у відповідь на звернення позивача відповідач листом від 21.05.2025 повідомив позивача, що у періоди з 28.10.2024 по 17.11.2024 та із 20.11.2024 по 04.12.2024 додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 позивачу не виплачувалася через відсутність підтверджуючих документів. Також позивачу надано довідки-розрахунки при звільненні та особові картки на грошове забезпечення. Отже, після отримання відповіді 21.05.2025 та документів про суми нарахованого грошового забезпечення позивач був або мав бути обізнаним про всі суми, що йому були нараховані та виплачені, проте до суду звернувся тільки 13.03.2026, з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, при цьому не долучив клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Керуючись частиною першою статті 123, частиною першою статті 169 КАС України суд залишив позовну заяву без руху для усунення її недоліків, а саме – подання ОСОБА_1 заяви про поновлення строку звернення до суду.
Оскільки позивач у встановлений судом строк ніяк не відреагував на ухвалу про необхідність усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 позовну заяву повернуто особі, що її подала.
Релевантні джерела права та акти їх тлумачення
Відповідно до частини першої та третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
На час виникнення спірних правовідносин редакція статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) діяла в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022. 
Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому цю норму визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025}. 
Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 виснувала, що у випадку тривалих правовідносин, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»). Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23. Окрім викладеного слід враховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 з 24:00 год 30.06.2023 скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (термін якого неодноразово продовжувався). З огляду на викладене, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023. Отже, у період починаючи з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України, відповідно до яких строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати складає три місяці. При цьому, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, почався 01.07.2023.
Судовою палатою Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 наголошено, що період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У зв`язку з цим зроблено висновок про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19.07.2022] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Статтею 123 КАС України визначено, що: - у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина перша статті 123); -якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123).
Відповідно до частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: 1) позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; … 9) у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Позиція суду апеляційної інстанції
Усталені підходи касаційного адміністративного суду, які апеляційний суд на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України враховує при вирішенні цього спору, полягають у такому:
- спори осіб, що проходили публічну службу, з колишнім роботодавцем щодо недоплаченого заробітку (в т.ч. колишніх військовослужбовців, котрі після їх звільнення з військової служби звертаються до суду з позовами до військових частин про стягнення сум недоплаченого за час проходження військової служби грошового забезпечення) кваліфікуються як спори щодо виплати сум, що належать працівникові при звільненні, а тому строки звернення до суду у цій категорії спорів на підставі частини третьої статті 122 КАС України регулює частина друга статті 233 КЗпП;
- у випадку звільнення особи зі служби після 01.07.2023 строк звернення колишнього військовослужбовця до адміністративного суду щодо стягнення належних при звільненні сум, в т.ч. спірного грошового забезпечення, становить три місяці, а його перебіг розпочинається з дати, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 :
- 13.03.2025 звільнений з військової служби;
- 21.05.2025 отримав від відповідача достовірну та документально підтверджену інформацію про обсяг і характер виплачених йому при звільненні сум, а також грошового забезпечення за 2024-2025рр., в т.ч. відомості про те, що в період з 28.10.2024 по 17.11.2024 та з 20.11.2024 по 04.12.2024 додаткова грошова винагорода відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 позивачу не виплачувалася через відсутність підтверджуючих документів.
Отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду колишнього військовослужбовця з позовом до колишнього роботодавця щодо сум, що належали працівнику при звільненні розпочався 22.05.2025 та сплив 22.08.2025.
Позов про виплату спірних сум подано до суду 13.03.2026, тобто з пропуском строку звернення до суду та без клопотання про його поновлення. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано залишив цей позов без руху та надав позивачу достатній строк для усунення цього недоліку оформлення позовної заяви. Оскільки позивач отримав ухвалу від 16.03.2025 та не скористався наданою судом можливістю усунути недоліки оформлення позовної заяви у встановлений йому строк, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про повернення позовної заяви на підставі ст.ст. 123, 169 КАС України. 
Єдиний аргумент апелянта полягає у тому, що суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом частину першу статті 233 КЗпП в частині, що визнана неконституційною. Оцінюючи цей аргумент, апеляційний суд керується такими мотивами:
- по перше, суд першої при прийнятті оскарженої ухвали керувався частиною другою, а не частиною першою статті 233 КЗпП, що прямо випливає зі змісту ухвал від 16.03.2026 та від 31.03.2026;
- по друге, частина перша статті 233 КЗпП, на яку покликається апелянт, не регулює питання строків звернення до суду з позовом у спірних правовідносинах, оскільки стосується спорів працівника з роботодавцем. Оскільки позивач є колишнім (звільненим) працівником, то питання строку звернення до суду з його позов регулює частина друга статті 233 КЗпП.
Отже, аргументи апелянта є помилковими та не доводять, що суд першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали допустив помилку при застосуванні норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання строків звернення до суду з цим позовом. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для вирішення питання дотримання строків звернення до суду, а також ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Оскільки сторони на цій стадії процесу не надали суду доказів понесення судових витрат, то підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 229, 243, 294, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівській окружного адміністративного суду від 31.03.2026 про повернення позовної заяви – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Р. М. Москаль  	
судді	 	Т. М. Димарчук  	
 	 	П. І. Сало  	
Повне судове рішення складено 02.07.26