ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026  м. Дніпро Справа № 908/2010/23(908/3249/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Соп`яненко О.Ю. (доповідач) 
суддів: Джепи Ю.А., Мартинюка С.В., 
за участю секретаря судового засідання: Федорчук В.С.,

за участю представників:
арбітражний керуючий: Надтока О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Оптвинторг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 (повний текст рішення складено 10.03.2026, суддя Ніколаєнко Р.А.) у справі № 908/2010/23 (908/3249/25) 

за позовом Приватного підприємства «Оптвинторг» (вул. Незалежної України, 45-Б, м. Запоріжжя, 69037, код ЄДРПОУ 32607804), від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (вул. Тернопільська, 27, м. Дніпро, 49106)
до відповідача - Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, місто Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1, код загальноросійського класифікатора органів державного управління 1318000)
про стягнення 40 429 714,85 грн

в межах справи № 908/2010/23 про банкрутство Приватного підприємства «Оптвинторг» (вул. Незалежної України, 45-Б, м. Запоріжжя, 69037, код ЄДРПОУ 32607804)
ліквідатор – арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (вул. Тернопільська, 27, м. Дніпро, 49106)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовної заяви і рішення суду першої інстанції.

В провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа № 908/2010/23 про банкрутство Приватного підприємства «Оптвинторг» (ЄДРПОУ 32607804). 
Ухвалою від 04.07.2023 Господарський суд Запорізької області відкрив провадження у справі № 908/2010/23 про банкрутство боржника – Приватного підприємства «Оптвинторг» (ЄДРПОУ 32607804). 
Постановою від 27.08.2024 у справі № 908/2010/23 суд визнав Приватне підприємство «Оптвинторг» банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначив арбітражного керуючого Надтоку Олену Володимирівну (свідоцтво про право здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1933 від 18.12.2019).
В межах вказаної справи суд отримав позовну заяву Приватного підприємства «Оптвинторг», від імені якого діє ліквідатор Надтока О.В., про стягнення з відповідача - Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації 40 429 714,85 грн збитків.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 по справі № 908/2010/23 (908/3249/25) в позові відмовлено. 

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції Приватне підприємство «Оптвинторг» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: 
- скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції;
- ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «Оптвинторг» задовольнити повністю і стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь Приватного підприємства «ОПТВИНТОРГ» збитки у загальному розмірі 40 429 714,85 грн;
- здійснити розподіл судових витрат відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 
Арбітражний керуючий Надтока О.В. вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Скаржник вказує, що суд помилково визнав обов`язковим доказом розміру збитків лише аналітичний звіт про оцінку збитків за Методикою № 3904 та Порядком № 326, хоча ці акти не встановлюють виключного способу доведення збитків і прямо передбачають можливість їх підтвердження іншими засобами, зокрема первинними документами та сукупністю доказів. На думку позивача, суд фактично надав звіту наперед встановлену доказову силу та проігнорував видаткові накладні, товарно-транспортні накладні і фінансову звітність, які підтверджують наявність товарних запасів на складі в Бердянську до окупації. 
Також скаржник вважає незаконним відхилення акту інвентаризації від 31.12.2021, оскільки його подав колишній директор у межах основної справи про банкрутство, а не учасник позовного провадження, тому на нього не поширюються наслідки пропуску процесуальних строків. Крім того, суд безпідставно поставив під сумнів достовірність цього документа лише через час його подання та формальні недоліки, не оцінивши його у сукупності з іншими доказами і не врахувавши, що акт підтверджує фактичні залишки товару. 
Позивач наголошує, що суд допустив надмірний формалізм, поклав на нього надмірний і фактично нездійсненний тягар доказування в умовах окупації території та втрати доступу до майна і документів, не врахував загальновідомість факту збройної агресії РФ та причинно-наслідкового зв`язку між окупацією і втратою майна. 
Окремо зазначається, що суд не надав належної правової оцінки первинній бухгалтерській документації та фінансовій звітності, хоча раніше у справі про банкрутство вже визнавав їх доказове значення. Скаржник також посилається на практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди від агресії, загальновідомості факту агресії, необхідності оцінювати всі докази в сукупності, недопустимості відмови у позові через відсутність окремого документа або формальні недоліки доказів, а також застосування зниженого стандарту доказування розміру збитків у справах, пов`язаних із наслідками збройної агресії. 

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідачем у межах встановлених судом процесуальних строків не було надано відзив на апеляційну скаргу, що в свою чергу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Соп`яненко О.Ю. (суддя-доповідач), судді: Джепа Ю.А., Мартинюк С.В. 
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
В судове засідання 21.05.2026 з`явився арбітражний керуючий, надав пояснення стосовно апеляційної скарги. 
Колегія суддів у судовому засіданні 21.05.2026 оголосила скорочену (вступну та резолютивну частини) постанову в даній справі.

5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Основним видом діяльності позивача – Приватного підприємства «Оптвинторг» є оптова торгівля напоями (КВЕД 46.34).
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №401060968 від 26.10.2024, станом на 24.02.2022 у користуванні Приватного підприємства «Оптвинторг» перебувала нежитлова будівля, розташована за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, на підставі договору оренди нерухомого майна від 17.05.2018, укладеного між Приватним підприємством «Оптвинторг» та Приватним акціонерним товариством «Запоріжхімбудоптторг» (код ЄДРПОУ 03562224) на строк до 17.05.2028. 
Згідно з умовами, викладеними у пунктах 1.1, 3.1 Договору, Приватне акціонерне товариство «Запоріжхімбудоптторг» передало, а Приватне підприємство «Оптвинторг» прийняло в строкове платне користування нерухоме майно, що розташоване за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, що є власністю Орендодавця (згідно наведеному в пункті 1.1 переліку). 
Зазначене майно було передане в оренду Приватному підприємству «Оптвинторг» з метою здійснення господарської діяльності відповідно до статутних завдань (пункт 1.3 договору). 
Строк оренди складає 10 (десять) років (пункт 3.1 договору). 
Місто Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Запорізької області було окуповане російською федерацією з 27.02.2022 та перебуває в окупації по теперішній час, що підтверджується відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (із подальшими змінами). 
Станом на дату початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та введення на території України воєнного стану у Приватного підприємства «Оптвинторг» були наявні значні товарні запаси на території майнового комплексу, який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70. 
Приватним підприємством «Оптвинторг» було здійснено інвентаризацію товарів на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70 станом на 31.12.2021, яка є останньою інвентаризацією запасів на зазначеному складі, та складено акт № 1 від 31.12.2021. Відповідно до зазначеної інвентаризації товарів, станом на 31.12.2021 на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70 зберігався товар Приватного підприємства «Оптвинторг» на загальну суму 40 429 714,85 грн. 
За доводами позивача, оскільки доступ до товару, що зберігався на складі за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70, на загальну суму 40 429 714,85 грн Приватним підприємством «Оптвинторг» було втрачено у зв`язку з окупацією міста Бердянськ в перші дні повномасштабного вторгнення, зазначене майно є втраченим. Розмір матеріальних збитків (шкоди), заподіяних російською федерацією внаслідок протиправного позбавлення права власності на майно, яке належало позивачу, що підлягає відшкодуванню, складає 40 429 714,85 грн.

6. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, погоджується з правовим обґрунтуванням та висновками Господарського суду Запорізької області з огляду на наступне.
За положеннями частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства. 
Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
У відповідності до частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. 
Відповідачем за позовом є держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Відповідними Указами Президента України строк дії режиму воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, воєнний стан триває і на цей час. 
Розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією унеможливлює надсилання ухвал суду на адресу відповідача. Повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань у даній справі здійснюється шляхом розміщення ухвал суду у справі на офіційному вебпорталі судової влади України. 
Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до положень статті 5 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004 держава користується імунітетом щодо себе та своєї власності, від юрисдикції судів іншої держави з урахуванням положень цієї Конвенції.
Згідно зі статтею 7 зазначеної Конвенції держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді у суді іншої держави по відношенню до будь-якого питання або справи, якщо вона явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи у силу: a) міжнародної угоди; b) письмового договору; або c) заяви у суді або письмового повідомлення у рамках конкретного розгляду.
У даній справі, позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії та вчинення протиправних дій зі сторони Російської Федерації на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
Такі висновки ґрунтуються на тому, що іноземна держава, вчиняючи акт збройної агресії проти іншої держави, діє поза межами своїх суверенних повноважень, оскільки принцип державного суверенітету не надає права на військове втручання у внутрішні справи іншої країни. 
Пунктом 4 частини 1 статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до частини 1 статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
У міжнародному праві, зокрема Декларації про принципи міжнародного права щодо дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН від 24.10.1970, кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tortexсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої юридичній особі внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасової окупації, оточення та протиправних дій на захоплених територіях; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана РФ, яка порушила принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).
Частиною 3 статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
Таким чином, за наявності підстав для застосування «деліктного винятку» суди України мають юрисдикцію розглядати спори, пов`язані із завданням шкоди на території України, у тому числі якщо відповідачем виступає іноземна держава, зокрема Російська Федерація.
Як Україна, так і РФ є учасницями міжнародних договорів, а саме:
- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до Федерального закону від 04.08.1994 № 16-ФЗ;
- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року №2889-XII; РФ - постановою Верховної Ради РФ від 9 жовтня 1992 року № 3620-1.
Згідно статті 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.
Відповідно до частини 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.
Відповідно до статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.
Компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди (згідно із підпунктом «г» пункту 1 статті 4 Угоди). 
Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.
Визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Росія), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.
Отже, з урахуванням положень статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним судом за місцем заподіяння шкоди.
З урахуванням наведеного, спір про відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок окупації території розташування його майна та втрати доступу до нього, не належить до категорії спорів, на які поширюється судовий імунітет РФ. Завдана шкода не є наслідком прийняття будь-якого акта органу державної влади РФ чи виконання ним своїх функцій щодо позивача, оскільки останній не перебував у будь-яких правовідносинах з органами Російської Федерації. Натомість збитки є прямим наслідком збройної агресії та окупації частини території України, що за своєю природою виходить за межі реалізації суверенних повноважень держави. Отже, судовий імунітет РФ у цьому випадку не підлягає застосуванню.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету РФ у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ.
У постановах від 18.05.2022 у справах №428/11673/19 та №760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності від 02.12.2004. Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.
Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17 (пункт 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17 (пункт 50) дійшла висновку, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини 5 та 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).
Відтак реалізація позивачем права на судовий захист шляхом пред`явлення позову до Російської Федерації не залежить від згоди її компетентних органів на розгляд справи судами України та не обумовлюється існуванням міжнародного договору між Україною та РФ з цього питання.
Стосовно звернення з позовом до Російської Федерації саме в особі Міністерства юстиції Російської Федерації суд відзначає, що відповідно до підпункту 3.1) пункту 3 Розділу І Указу президента РФ від 13.10.2004 № 1313 «Питання Міністерства юстиції Російської Федерації» основними задачами Міністерства юстиції Російської Федерації є забезпечення в межах своїх повноважень представництва та захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав та міжнародних судових органах (підпункт 3.1 введено в дію указом президента РФ від 28.05.2018 № 271).
Відповідно до Указу Президента Російської Федерації від 28.05.2018 № 271 «Про внесення змін до Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 13.10.2004 №1313» внесено в Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затверджене Указом Президента Російської Федерації від 13.10.2004 № 1313 «Питання Міністерства юстиції Російської Федерації» наступні зміни: а) пункт 1 доповнено підпунктом 5 наступного змісту: « 5) функції щодо забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку».
Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Згідно з статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої – п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Позивач вважає, що його право було порушене внаслідок встановлення Російською Федерацією ефективного контролю над частиною території України, зокрема над складом, орендованим Приватним підприємством «Оптвинторг» за адресою: м. Бердянськ, вул. Вроцлавська, буд. 70. У результаті окупації цієї території позивач був позбавлений доступу до належного йому майна, що фактично призвело до втрати товарних запасів, неможливості здійснювати господарську діяльність та завдання збитків у розмірі вартості такого майна.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні»» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Відповідно до частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.
Необхідною умовою застосування до відповідача відповідальності у вигляді збитків є доведеність позивачем розміру завданих йому збитків.
Розмір заявлених до стягнення збитків позивач обґрунтовує проведеною на орендованому ним складі інвентаризацією станом на 31.12.2021, за результатом якої складений Акт № 1 від 31.12.2021. 
Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.
За приписами частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язок доказування полягає у поданні стороною належних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, що забезпечує всебічне, повне та об`єктивне встановлення фактичних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Колегія суддів погоджується з тим, що Акт № 1 під назвою «інвентаризація товарів на складі № 1 від 31 грудня 2021р.», наданий позивачем до матеріалів справи, не є належним та допустимим доказом у розумінні норм Господарського процесуального кодексу України. Вказаний Акт не оформлений належним чином, не містить підсумкової суми, не підписаний навіть одноособово позивачем (керівником підприємства) та не засвічений печаткою підприємства, що не надає йому статусу документа бухгалтерського обліку та доказу у господарській справі.
При досліджені вищезазначеного акту під назвою «інвентаризація товарів на складі № 1 від 31 грудня 2021р.» судом першої інстанції встановлено, що підсумкова сума за цим актом становить 39 949 987,63 грн, а не 40 429 714,85 грн (ціна позову), як стверджує позивач. 
02.03.2026 від колишнього директора Приватного підприємства «Оптвинторг» Харченка В.Ю. (зазначає адресу: 72313, м. Мелітополь, вул. Казарцева, буд. 12, кв. 109, електронний кабінет відсутній) в межах справи про банкрутство Приватного підприємства «Оптвинторг» № 908/2010/23 надійшла заява про долучення до матеріалів справи, додаток та уточнення попередніх пояснень Харченка В.Ю., акту інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021, який містить підписи голови та членів комісії, печатку Приватного підприємства «Оптвинторг», іншу кількість товару за переліком – 1135 одиниць, замість 580 у наданому раніше акті. 
Ухвалою від 26.01.2026 підготовче провадження з розгляду в межах справи про банкрутство Приватного підприємства «Оптвинторг» спору за позовом Приватного підприємства «Оптвинторг», від імені якого діє ліквідатор арбітражний керуючий Надтока Олена Володимирівна (№ 908/2010/23 (908/3249/25), закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02.2026.
Відповідно до частини 1 статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Оригінал Акту інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021 наданий у справу про банкрутство після оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 908/2010/23 (908/3249/25) по суті, у якому суд досліджував цей доказ і з`ясовував питання неналежного оформлення акту, і перерву оголошував за клопотанням позивача для надання пояснень по сумі за актом, який такий підсумок не містить.
Проте, при прийнятті судом рішення по суті не це (належне оформлення чи не оформлення наданого Акта інвентаризації товарів на складі № 1 від 31.12.2021р.) має вирішальне значення. 
Акт не підтверджує розмір збитків, завданих Приватному підприємству «Оптвинторг». 
16.12.2022 набрав чинності наказ Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 02.12.2022 № 1522/38858 «Про затвердження методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності» (надалі – Методика).
У відповідності до норм цієї Методики звіт про оцінку збитків - документ, що є результатом незалежної оцінки збитків, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (оцінювачем) відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Пунктом 4 розділу І основних положень Методики встановлено, що «об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно з підпунктами 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії РФ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2022 № 951);
Пункт 5 - Оцінка шкоди та збитків, що проводиться відповідно до цієї Методики, здійснюється з такою метою:
- визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, у межах кримінальних проваджень відповідно до законодавства України;
- визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання постраждалими заяв на компенсацію;
- визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання позовів (у тому числі колективних) постраждалими до судових інстанцій, зокрема міжнародних, а також подання позову державою Україна до міжнародних судових інстанцій;
- інші цілі, визначені законодавством;
Пункт 6 - Така мета згідно з цією Методикою досягається шляхом визначення у вартісному виразі:
- розміру реальних збитків;
- упущеної вигоди;
- потреб у витратах, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії;
Пунктом 10 - Під час оцінки (визначення розміру) збитків відповідно до цієї Методики необхідним є отримання визначеного законодавством документа, який підтверджує, що втрата, руйнування або знищення майна відбулася внаслідок збройної агресії».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. 
Додатком до Порядку є Загальні засади оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі – Загальні засади), які складаються з розділів – Основні положення, Організаційні засади оцінки збитків та Методичні засади визначення розміру збитків, спричинених збройною агресією.
Відповідно до пункту 5 Загальних засад, розділ Основні положення (додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.22 № 326), оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Аналітична оцінка шкоди та збитків проводиться органами державної влади або органами місцевого самоврядування самостійно або із залученням фахівців, підприємств, установ, організацій будь-якої форми власності, а також може проводитися самостійно підприємствами, установами, організаціями з урахуванням вимог стандартної методології, що визначені цими Загальними засадами та відповідними методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Особливості проведення аналітичної оцінки та форми її проведення визначаються методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Стандартизована оцінка збитків проводиться органами державної влади або органами місцевого самоврядування, яким Кабінетом Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру збитків, завданих внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів, спричинених збройною агресією Російської Федерації, із використанням стандартного набору вихідних даних та дотриманням вимог стандартної методології, що визначені цими Загальними засадами та відповідними методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Проведення судової експертизи, що пов`язана з оцінкою збитків, та діяльність судових експертів, що пов`язана з оцінкою майна, здійснюються на умовах і в порядку, передбачених Законом України «Про судову експертизу», з урахуванням особливостей методичного регулювання оцінки збитків, спричинених втратою, руйнуванням та пошкодженням майна державної, комунальної та приватної форм власності в ході збройної агресії Російської Федерації, визначених цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. При цьому в дослідницькій частині висновку судового експерта відображаються усі процедури, пов`язані з оцінкою збитків, що визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку. Організаційні засади проведення судовими експертами експертних досліджень визначаються законодавством з питань судово-експертної діяльності.
Пункти 11, 12 Загальних засад, розділ Організаційні засади оцінки збитків (додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.22 №326) передбачають, що за результатами аналітичної оцінки складається аналітичний звіт в електронній формі та у паперовій формі (у разі потреби), який підписується спеціалістами, що безпосередньо проводили таку оцінку. Форма аналітичного звіту та акта оцінки збитків встановлюється методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Відповідно до пунктів 16-18 Загальних засад оцінка збитків проводиться за наявності вихідних даних, необхідних для проведення оцінки, та наявності інформаційних джерел.
Під час обрання виду оцінки, що проводиться для досягнення цілей оцінки шкоди та збитків, враховується наявність фізичного доступу до об`єкта оцінки, вихідних даних та інформаційних джерел, а також час, необхідний для проведення відповідної оцінки. Наявність можливостей проведення одного виду оцінки не виключає можливість проведення іншого виду оцінки після появи необхідного доступу до об`єкта оцінки чи усунення перешкод до такого доступу. Жоден з видів оцінки, визначених цими Загальними засадами, не є виключним для досягнення цілей оцінки шкоди та збитків, крім випадків, коли проведення конкретного виду оцінки визначено законодавством.
У разі відсутності вихідних даних, необхідних для проведення стандартизованої оцінки збитків відповідно до методик оцінки шкоди та збитків, що передбачені пунктом Порядку, орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому Кабінетом Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації, звертається до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, постраждалих про надання відсутніх вихідних даних та інформації, необхідних для проведення стандартизованої оцінки збитків.
Стандартизована оцінка збитків не проводиться в разі неможливості отримання достатнього обсягу вихідних даних, необхідних для проведення такої оцінки.
У разі неможливості проведення стандартизованої оцінки збитків та незалежної оцінки збитків можуть використовуватися результати аналітичної оцінки збитків.
Методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, встановлюються види, типи інформаційних джерел, особливості встановлення категорій інформаційним джерелам та особливості відображення таких інформаційних джерел в актах оцінки збитків (звітах про оцінку збитків, висновках експерта).
Методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, встановлюються окремі набори вихідних даних відповідно до окремого напряму визначення розміру збитків із описом характеристик таких даних, деталізацією їх показників.
Вихідними даними, що застосовуються під час оцінки збитків, є:
- правова, технічна та інша документація на майно, що зазнало руйнівного впливу, яка дає змогу його ідентифікації, зокрема документи, які складені відповідними комісіями під час огляду об`єкта збитків і ґрунтуються на судженнях (свідченнях) членів комісій;
- звіт (акт) про обстеження пошкоджених та/або знищених об`єктів після завдання шкоди з рекомендаціями щодо подальшої експлуатації, складений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 № 257 «Про затвердження Порядку проведення обстеження прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва»;
- інші документи, які містять характеристики об`єкта оцінки, визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Для аналітичної оцінки можуть застосовуватися інші вихідні дані.
Інформаційними джерелами, що застосовуються під час оцінки збитків, є:
- результати огляду об`єкта оцінки, що здійснений, зокрема, з використанням технічних засобів та інформаційних джерел (фотоматеріали, відеоматеріали, геопросторові дані, цифрові картографічні матеріали, дані дистанційного зондування Землі та їх похідні продукти, аналітика соціальних мереж, існуюча публічна інформація тощо);
- ринкові дані, які застосовуються під час проведення оцінки збитків: інформація про угоди купівлі-продажу подібного до об`єкта оцінки майна, ринкові ціни на подібне майно тощо;
- інші інформаційні джерела, які можуть бути застосовані під час оцінки збитків, визначені методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку, зокрема інформація з інших актів (звітів, експертиз), складених за результатами оцінки збитків.
Згідно із підпунктом 18 пункту 2 Порядку, визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у т.ч. господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються (зокрема): 
- вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності; 
- вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; 
- упущена вигода підприємств недержавної форми власності.
Як зазначає заявник, до майна було втрачено доступ у зв`язку з окупацією міста і неможливо було вивезти майно на не окуповану територію України у зв`язку із небезпекою для життя.
Збитки в такому разі мають бути оцінені експертом з складанням Аналітичного звіту про оцінку збитків. 
Аналітична оцінка збитків - це метод визначення вартості втрачених або пошкоджених активів без фізичного огляду майна (в основному для об`єктів на окупованих територіях), що базується на системному аналізі документальних та альтернативних джерел. 
Оскільки проведення огляду майна є неможливим, розмір збитків визначена на підставі фінансової звітності за 2021 рік, даних складського обліку за січень - лютий 2022 року та первинних документів, які підтверджують наявність, кількість і вартість товарних залишків на момент втрати контролю над майном.
Позивачем не надано доказів у підтвердження фізичної втрати майна: письмові пояснення матеріально-відповідальних осіб (завідувача складу, охоронців) про стан майна на момент евакуації.
Для визначення розрахунку збитків (Методика № 326 та № 3904) експертом при Аналітичній оцінці використовуються два підходи до ціноутворення: за ціною придбання (історична вартість) - на основі звітності та накладних, та за ринковою ціною (відновлювальна вартість) - експерт може розрахувати суму, яка була б необхідна для придбання аналогічного обсягу товарів за ринковими цінами на дату подання позову або оцінки. При цьому оцінюється ліквідність та знос (для продуктів). Експерт проводить розрахунок залишку терміну придатності. 
Результатом такого дослідження є Аналітичний звіт про оцінку збитків. Він складається за спеціальною формою і підписується оцінювачами або фахівцями. Цей документ містить застереження, що оцінка проведена без фізичного обстеження у зв`язку з форс-мажорними обставинами (окупацією).
Таким чином, на підтвердження розміру збитків позивач міг надати аналітичний звіт про оцінку збитків, сертифікат ТПП про форс-мажорні обставини, документи інвентаризації або неможливості її проведення, первинні документи щодо товарних залишків, пояснення свідків, накази про припинення діяльності складу у зв`язку з окупацією, витяг із Переліку окупованих територій та документи з кримінального провадження щодо втрати майна. Приватним підприємством «Оптвинторг» не надано підтверджуючих документів. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових та фактичних підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків у розмірі 40 429 714,85 грн.

7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду рішення суду.

Апеляційний господарський суд, здійснивши апеляційний перегляд справи у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про відсутність порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області - таким, що підлягає залишенню без змін.

8. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта. 

З підстав наведеного та керуючись статями 129, 240, 269-271, 275, 280, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Оптвинторг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 у справі № 908/2010/23 (908/3249/25) - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 у справі № 908/2010/23 (908/3249/25) - залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника. 
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст постанови складений – 01.06.2026.

Головуючий суддя О.Ю. Соп`яненко 

Суддя Ю.А. Джепа

Суддя С.В. Мартинюк