ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/12583/25 Головуючий суддя І інстанції Новіченко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2549/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2025 року, по цивільній справі №643/12583/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у судовому порядку 02.03.2015 року. У сторін є спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що починаючи з дати розлучення і до теперішнього часу відповідач зустрічався з донькою лише двічі, востаннє 10 років тому, Відповідач належним чином не виконує свій обов`язок по сплаті аліментів, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. Разом з цим, відповідач ухиляється від виховання доньки, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, ухиляється від спілкування з нею. 
Вказала, що за час життя дитини, відповідач жодного разу не виявив бажання брати участь у її вихованні чи спілкуванні з нею, не підтримував контактів з дитиною, і наразі дитина, якій майже 14 років, категорично не бажає бачитися з батьком. При цьому, позивач зазначає, що відповідач неодноразово погрожував їй. Відтак позивач вважає що наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх доньки.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова 23 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Також апеляційна скарга містить клопотання про витребування доказів та про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Вказала, що рішення не відповідає, як і не відповідає принципу першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Судовий розгляд справи здійснювався із порушенням принципу змагальності сторін та формальною (поверхневою) і упередженою оцінкою доказів.
Зазначила, що за 10 років поведінка і ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків у бік покращення не змінилась жодним чином, він ігнорує факт свого батьківства відносно доньки та батьківські обов?язки, не проявляє навіть мінімального інтересу до життя доньки, не кажучи вже про активну участь у вихованні та спілкуванні із Аріанною. Наведене свідчить про те, що ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків є його систематичним, довготривалим, усвідомленим, умисним вибором.
Вказала, що департамент служб у справах дітей ХМР як орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Так, органом опіки та піклування зазначено, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та відповідає інтересам ОСОБА_3 . При цьому суд не врахував зазначений доказ, обґрунтовуючи це його необґрунтованістю та невідповідністю інтересам дитини. Разом із цим, із змісту оскаржуваного рішення неможливо зрозуміти на якій підставі суд прийшов до переконання про необґрунтованість і невідповідність інтересам дитини зазначеного висновку. Варто зазначити, що органи опіки та піклування є спеціалізованим органом, основним завданням якого є захист прав та інтересів дітей. Окрім цього, жодним нормативно-правовим актом не передбачено вимог щодо змісту відповідних висновків. Відтак, твердження суду про необґрунтованість висновку є невмотивованими. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував зазначений доказ при винесенні оскаржуваного рішення.
Зауважила, що розрахунок заборгованості відповідача зі сплати аліментів від 10.07.2025 р., який складений Салтівського ВДВС у місті Харкові, з якого слідує, що його заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.07.2025 р. складає 240 502, 51 грн., відповідачем жодного разу не було сплачено аліменти на утримання доньки в будь-якій сумі. Відтак, зазначений доказ прямо підтверджує злісне, умисне і довготривале ухилення відповідача від виконання свого батьківського обов`язку по утриманню дитину. При цьому, суд першої інстанції відхилив зазначений доказ як неналежний та недостатній доказ для позбавлення батьківських прав відповідача. Разом із цим, незрозуміло з яких підстав суд відхилив цей доказ саме як неналежний. Відповідно до ст. 77 ЦПК України: ??належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відтак, розрахунок заборгованості очевидно є належним доказом. Щодо достатності - вважає, що у сукупності з іншими доказами та обставинами, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів підтверджує наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача. При цьому, суд не зазначив жодного мотиву, який обґрунтовує в чому полягає неналежність та недостатність такого доказу.
Вказала, що із аудиозаписів слідує, що єдиним інтересом відповідача - є аліментні питання, а також, що його батьківські права не носять для нього жодної цінності, оскільки він готовий від них відмовитись. Виходячи із погроз відповідача на цих аудіо, лексики, яку він застосовує - слідує, що його поведінка є аморальною, асоціальною та насильницькою. 
Вказала, що письмові пояснення свідків, а саме ОСОБА_6 (друга сім`ї та тренера ОСОБА_4 у спортивній школі) та ОСОБА_5 (бабусі ОСОБА_3 , матері позивача), які підтверджують систематичне ухилення відповідача від виконання всіх своїх обов`язків. Суд відхилив зазначені докази через те, що такий порядок отримання показань свідків не передбачений ЦПК України. Враховуючи, що показання свідків є одним із видів доказів, свідки в суді першої інстанції не опитувались - до апеляційної скарги додає заяву про виклик свідків.
Зазначила, що із веб-порталу "Судова влада України" неможливо встановити весь обсяг і кількість незнятих (знятих), погашених (непогашених) судимостей, притягнень до кримінальної та адміністративної відповідальності. У зв`язку із чим, до апеляційної скарги додається клопотання про витребування доказів.
Зауважує, що відповідач протягом тривалого часу не має сталого місця проживання, постійно переїздить, з чого слідує, що відповідач має досить асоціальний і маргіналізований спосіб життя. Окрім того, відповідач не має зареєстрованого місця проживання, що було встановлено судом першої інстанції.
Також вказала, що судом була заслухана дитина, яка матеріали справи містили достатньо обставин і доказів на підтвердження підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, у зв`язку із ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). При цьому, суд невмотивовано відхилив всі докази, надані позивачем, трактуючи їх на користь відповідача, не врахував думку дитини, поставив у пріоритет батьківські права відповідача (які його абсолютно не цікавлять) над інтересами дитини.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду повністю відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Матеріали справи не містять беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дитини без поважних причин, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами, які були б у своїй сукупності достатніми, не доведено позовні вимоги.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав, та вважає за необхідне покласти на відповідача обов`язок змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків стосовно своєї доньки ОСОБА_3 , під контролем органу опіки та піклування, як останній його шанс зберегти своє батьківство.

Так, згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Згідно зі ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батька обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що сторони по справі, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1407.
30.03.2012 року Позивач та Відповідач уклали шлюб, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.02.2015 у справі № 643/94/15-ц. 
Донька ОСОБА_4 разом з Позивачем зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 11.07.2025. 
Відповідно до характеристики спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 102 з поглибленим вивченням англійської мови м. Києва, ОСОБА_4 навчається у школі з 6 класу, мати дитини бере участь у шкільному житті та підтримує контакт з класним керівником. Щодо участі батька у шкільному житті ОСОБА_4 інформації немає.
Згідно з довідкою Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 167 Харківської міської ради Харківської області № 1155 від 23.12.2019, ОСОБА_4 , учениця 2-Г класу, навчається в Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 167 з першого класу. За період навчання батько ОСОБА_2 не відвідував батьківські збори, не цікавився навчальними досягненнями доньки, не підтримував зв`язок з класним керівником.

Згідно розрахунку старшого державного виконавця від 10.07.2025 заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.07.2025 складає 240 502, 51 грн.
Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.08.2025 № 563 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . 
Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав висновок № 340 від 26.09.2025, згідно з яким є доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів не вбачає достатніх підстав для позбавлення батьківських прав, у зв`язку з тим, що у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів, ці доводи скарги колегія суддів відхиляє, оскільки наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2025 у справі № 333/7183/23, в якій зазначено що необізнаність батька про стан здоров`я дітей, наявність заборгованості за аліментами не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Тому, надані позивачем документи: довідка державного виконавця від 10.07.2025 про наявність у відповідача заборгованості за сплати аліментів в сумі 240 502, 51 грн., розрахунок державного виконавця заборгованості зі сплати аліментів від 10.07.2025 та інформація з Єдиного реєстру боржників ВП 62454139 не є належними та достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав. 

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги в якості належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 77-79 ЦПК України надані позивачем аудіозаписи, на яких за твердженням позивача зафіксовані його розмови з відповідачем, який висловлює погрози. Суд першої інстанції свої висновки мотивував належним чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять жодних відомостей, які б однозначно ідентифікували особу відповідача як особу, голос якої зафіксовано на аудіозаписах, також, не підтверджено час, місце та обставини здійснення цих записів, аудіозаписи розмови навіть у разі підтвердження їх автентичності, не свідчать безпосередньо про наявність передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав позаяк не доводять негативного впливу відповідача саме на дитину, що є необхідним виходячи зі змісту вказаної норми закону.

Суд апеляційної інстанції додатково дослідив письмові пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в яких зазначено, що відповідач тривалий час не виконує батьківських обов`язків по відношенню до доньки.
Згідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 93 ЦПК України у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Разом з тим, колегія суддів виходить з того, що вказані письмові пояснення/заяви від імені вказаних осіб по суті справи не мають належного підтвердження їх автентичності, верифікації осіб, від імені яких вони складені, та не містять запису про підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, що вимагається вказаною нормою ч. 4 ст. 93, у поєднанні зі ст. 78 ЦПК України, а тому ці докази не є допустимими і з цих підстав колегія суддів їх не бере до уваги. З цього приводу позивачка не позбавлена була права в суді першої інстанції подати клопотання про виклик вказаних осіб для допиту в якості свідків, як це передбачено ст.ст. 91, 182 ЦПК України. Оскільки позивачка без поважних причин вчасно не подала таке клопотання до суду першої інстанції, колегія суддів відповідно до ст.ст. 12, 84 ЦПК України відхилила відповідне клопотання позивачки про виклик вказаних осіб для допиту в якості свідків.

Згідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). 
Наданий до суду висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.
Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 
У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. У вказаному висновку відсутні відомості, що мати не в змозі виправитися та змінити свою поведінку по відношенню до дитини найкраще.
Суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідача від виконання обов`язків.
Наданий до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не є беззаперечним доказом для задоволення позовних вимог, оскільки він є одностороннім, в ньому не проаналізована життєва ситуація, яка склалася у відносинах між сторонами та між відповідачем та донькою, не вказані обґрунтовані причини негативної поведінки батька, а тому такий висновок не є обґрунтованим. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Отже суд правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має негативний моральний облік, веде антисоціальний спосіб життя, цілеспрямовано вчиняє дії на шкоду інтересам своєї доньки, несе загрозу її життю та здоров`ю тощо.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Отже, слід також враховувати, що формування думок і ставлення дитини до відповідача відбувається під впливом матері, з якою вона мешкає, та яка не має приязних відносин з відповідачем. До того ж, суд не встановив, що сімейні зв`язки між відповідачем як батьком і дитиною були втрачені, та не має прихильності до батька.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає інтересам дитини, оскільки факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження на рівні, який надав би суду підстави виснувати про їх умисний характер. 
Судом була з`ясована думка дитини ОСОБА_4 , яка у судовому засіданні пояснила, що вона проживає з мамою. Її опікою та вихованням займається позивач, яка купує одяг, їжу, смаколики. Також разом з мамою вони проводять відпочинок. На свята подарунки їй дарує мати. З батьком вони не спілкуються, подарунків він їй не дарить.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте з огляду на відсутність даних щодо причин конфлікту дитини з батьком, оскільки у такому віці діти схильні діяти емоційно, а не раціонально, - така думка дитини за відсутності конкретних фактів щодо негативного ставлення батька до дитини та небажання його виконувати батьківські обов`язки, - не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування ефективних заходів впливу для спонукання неблагополучного у цьому плані одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини, яка потребує гармонійного розвитку у комунікації з обома батьками, не зважаючи на їх окреме проживання.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Беручи до уваги викладене, ураховуючи, що позивач не довів дійсних причин навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд дійшов правильного висновку про недоведеність необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав, доцільність вжиття якого позивач та орган опіки та піклування належно не аргументували.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своєї дочки, а тому не змінюючи рішення суду - додає своє попередження відповідачу про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.
У разі невиконання цього попередження суду без поважних причин, позивачка з цих підстав не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2025 року- змінити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - покласти на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року.

Головуючий   В.Б. Яцина.

Судді колегії    Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.