ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 730/1869/25
Головуючий у першій інстанції – Данько О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1123/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
учасники справи: 
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі по тексту - ТОВ «Бізнес позика») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № 497095-КС-001 про надання кредиту від 21.04.2024, що становить 14455,05 грн, з яких: 5770,29 грн – сума прострочених платежів по тілу кредиту; 8684,76 грн – сума прострочених платежів по процентах, та судовий збір в розмірі 2422,40 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 21.04.2024 між позивачем та відповідачем укладено Договір №497095-КС-001 про надання кредиту, за умовами якого товариство надало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а останній зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах визначених Договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. 
Позивач зазначав, що позичальник свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надавши відповідачу грошові кошти у вищевказаному розмірі шляхом перерахування на банківську картку. Проте ОСОБА_1 належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, як наслідок, у нього станом на 01.12.2025 утворилась заборгованість за договором у розмірі 14 455,05 грн.
Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02.03.2026 позов ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за Договором №497095-КС-001 про надання кредиту від 21.04.2024 станом на 27.11.2025 у розмірі 10326,66 грн, що складається із: суми заборгованості за кредитом – 5 770,29 грн; суми прострочених платежів за відсотками – 4556,37 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» 1719,90 грн судового збору.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначав, що наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, проте заборгованість позичальника за процентами за користування кредитом за укладеним між сторонами кредитним договором, слід обраховувати виходячи із встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки в 1% за період з 21.04.2024 по 20.05.2024 (30 днів) на залишок заборгованості по кредиту 6000,00 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Бізнес позика» просить змінити суму стягнення заборгованості за кредитним договором, в іншій частині рішення - залишити без змін, посилається на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, шляхом неправильного тлумачення закону, а саме помилкового ототожнення поняття «денна процентна ставка» в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та процентна ставка в день, яка встановлена в Кредитному договорі. Внаслідок чого, суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір процентів за користування кредитними коштами які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за Кредитним договором.
Зазначає, що прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17, відповідно до якого: «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; (з 24.12.2023 до 22.04.2024 включно), - протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 25.05.2024 включно до 20.08.2024 включно), - з 21.08.2024 включно та надалі – 1%. Вищезазначений Закон набрав чинності 24.12.2023, договір укладено 21.04.2024.
Вказує на те, що порушення Позичальником графіку платежів закономірно призвело до подорожчання загальної вартості кредиту, тому що процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування Кредитом, із урахуванням дня перерахування кредитних коштів та дня повернення Кредиту.
Зауважує, що зробивши часткову оплату з метою виконання умов Кредитного договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання факту укладення Кредитного договору і, відповідно, визнання правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором.
Звертає увагу суду на детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором, який здійснений позивачем конкретизовано та містить інформацію за усіма складовими, що забезпечує можливість перевірки такого розрахунку за наявними в матеріалах справи доказами. Всі платежі відповідача за кредитним договором враховані, сума заборгованості підрахована з урахуванням всіх платежів відповідача.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 21.04.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту №497095-КС-001 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця.
Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов`язався надати відповідачу грошові кошти в розмірі 6000,00 грн, строком на 16 тижнів до 11.08.2024. Знижена процентна ставка за кредитом становить 1,16691070. Стандартна процентна ставка за кредитом фіксована в день 2,00000000 % (п.2.4 Договору). Комісія за надання кредиту 900,00 грн. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 12640,00 грн. Денна процентна ставка 0,98%. (а.с. 20-24).
21.04.2024 ТОВ «Бізнес позика» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 6000,00 грн на належну йому банківську карту № НОМЕР_1 , згідно з умовами договору (а.с. 37, 76-79).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку та довідки по стан заборгованості за договором, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Бізнес позика» станом на 27.11.2025 становить 14 455,05 грн, що складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 5770,29 грн; суми прострочених платежів по відсотках – 8 684,76 грн. 
З 21.04.2024 позивач нараховував відповідачу відсотки за відсотковою ставкою 1,16691070% в день на залишок заборгованості по кредиту; з 10.06.2024 по 11.08.2024 – за відсотковою ставкою 2,0% в день на залишок заборгованості по кредиту. 08.05.2024 відповідач вніс 1580,00 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитом, з яких: 1050,15 грн – за відсотками, 529,85 грн – за комісією, 20.05.2024 – 1582,68 грн, з яких: 229,71 грн – на погашення заборгованості за кредитом, 982,82 грн – за відсотками, 370,15 грн – за комісією (а.с. 11-15, 16). 
ТОВ «Бізнес позика» є фінансовою установою та отримало ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту. (а.с. 62-63).
Задовольняючи частково позов ТОВ «Бізнес позика», суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, проте заборгованість позичальника за процентами за користування кредитом за укладеним між сторонами кредитним договором, слід обраховувати виходячи із встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки в 1% за період з 21.04.2024 по 20.05.2024 (30 днів) на залишок заборгованості по кредиту 6000,00 грн.
Рішення суду оскаржується в частині не задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині не задоволених вимог.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, проте судом першої інстанції здійснено помилковий розрахунок, що призвело до не правильного визначення розміру заборгованості, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Розглядаючи спір, що виник між сторонами, судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується апеляційний суд, що 21.04.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 497095-КС-001 про надання кредиту, який підписано останнім шляхом використання одноразового ідентифікатора – електронного підпису UA-6069 (а. с.20-24). 
Також ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-8510 підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 17-19).
За умовами договору про надання кредиту №497095-КС-001 сума кредиту 6000,00 грн, строком на 16 тижнів до 11.08.2024. Згідно з п. 2.5. договору комісія за надання кредиту: 900,00 грн нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Супровідні послуги відсутні, тарифи не змінні в продовж дії договору, зміна будь-яких умов здійснюється шляхом укладення додаткового договору до договору, який сторони погодили іменувати у своїх відносинах додатковою угодою.
Відповідно до п. 2.4. договору стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,16691070, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Денна процентна ставка: 0,98 процентів (п. 2.11. договору).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», враховано фактично внесені кошти відповідачем та визначено розмір процентів, які підлягають сплаті та зараховано в рахунок зменшення тіла кредиту, проте здійснено неправильний розрахунок заборгованості, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023.
За матеріалами справи, договір №497095-КС-001 про надання кредиту, укладено 21.04.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 , тобто після набрання чинності Законом №3498-ХІ (24.12.2023), отже процентна ставка не може бути більше 1%.
Таким чином, умови укладеного між сторонами договору (п. 2.4. та 2.11.) щодо встановлення фіксованої стандартної процентної ставки 2,00000000 в день та зниженої процентної ставки 1,16691070 в день є нікчемними, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на дату укладення договору, 21.04.2024, максимальний допустимий розмір такої ставки, визначений ч. 5 ст. 8 цього Закону, становив лише 1%.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 497095-КС-001 від 21.04.2024, станом на 27.11.2025, вбачається, що з 21.04.2024 по 09.06.2024 ставка % зазначена в розмірі 1,1669107, а з 10.06.2024 по 11.08.2024 – 2% (а.с. 11-15).
Тому відповідно до вищевказаного розрахунку заборгованості, за період з 21.04.2024 по 20.05.2024 ОСОБА_1 по процентах слід рахувати у сумі 1800,00 грн (6000,00 грн х 1% х 30 днів).
08.05.2024 та 20.05.2024 ОСОБА_1 сплачено 3162,68 грн, з яких: 229,71 – за кредитом; 2032,97 грн – за відсотками; 900,00 грн – за комісію, що підтверджується вищевказаним розрахунком заборгованості, тому за період з 21.05.2024 по 11.08.2024 заборгованість по процентах становить 4789,34 грн грн (5770,26 грн х 1% х 83 днів).
Загальна сума заборгованості по процентах за період з 21.04.2024 по 11.08.2024 становить 6589,34 грн (4789,34 грн + 1800,00 грн).
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Бізнес позика», за період з 21.04.2024 по 11.08.2024 становить 12359,63 грн, з яких: 5770,29 грн - заборгованість по тілу кредиту; 6589,34 грн - заборгованість по процентах.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом збільшення суми заборгованості з 10326,66 грн до 12359,63 грн.
З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції застосовані норми матеріального права, шляхом неправильного тлумачення закону, а саме помилкового ототожнення поняття «денна процентна ставка» в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та «процентна ставка в день», що встановлені в Кредитному договорі, внаслідок чого, суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір процентів за користування кредитними коштами які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за Кредитним договором, як і посилання, що прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17, відповідно до якого: «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; (з 24.12.2023 до 22.04.2024 включно), - протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 25.05.2024 включно до 20.08.2024 включно), - з 21.08.2024 включно та надалі – 1%, який набрав чинності 24.12.2023, а договір укладено 21.04.2024, є необґрунтованими, оскільки висновки суду першої інстанції щодо застосування вказаних норм є правильними.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
При зверненні з позовною заявою ТОВ «Бізнес позика» сплачено 2422,40 грн (а.с. 1) судового збору, а при зверненні з апеляційною скаргою сплачено 3633,60 грн (а.с. 107).
Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» задоволено частково на суму 12359,63 грн, що становить 85,50% (12359,63 грн х 100% / 14455,05 грн), тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2071,15 грн (2422,40 грн х 85,50%/ 100%) за розгляд справи судом першої інстанції.
За розгляд справи судом апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» слід стягнути судовий збір у розмірі 1844,42 грн (3633,60 грн х 50,76% / 100%). 
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» - задовольнити частково.
Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2026 року – змінити, збільшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» заборгованості з 10326,66 грн до 12359,63 грн, що складається із суми заборгованості за кредитом – 5 770,29 грн, суми прострочених платежів по процентах – 6589,34 грн, та судового збору з 1719,90 грн до 2071,15 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» за розгляд справи у суді апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1844,42 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 08.06.2026.

Головуючий Судді