П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року м. Київ

Справа № 752/15157/22
Провадження № 22-ц/824/1948/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 10 червня 2026 року
Повний текст постанови складено 11 червня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач   ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Шимко Андрієм Олександровичем, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року, ухваленого у складі судді Плахотнюк К.Г.,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 7 000 доларів США грн та 3% річних у розмірі 377 доларів США. 
Позов обґрунтовано тим, що 1 лютого 2020 року позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7000 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2020 року, що підтверджується власноручною розпискою відповідача.
У встановлений строк відповідачка борг не повернула і в добровільному порядку повертати його відмовляється.
У зв`язку з простроченням зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за весь час прострочення, передбачених ст. 625 ЦК України, з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, тобто з 01.01.2021 року у розмірі 377 доларів США.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 16 березня 2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін; відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов (а.с. 30).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 11 лютого 2020 року в розмірі 7377 (сім тисяч триста сімдесят сім) доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2714 (дві тисячі сімсот чотирнадцять) гривень.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що із матеріалів справи вбачається, що у позивача ОСОБА_1 знаходиться оригінал розписки від 11.02.2020 року, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником ОСОБА_2 суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання не виконане.
23 серпня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Шимко А.О. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 30.05.2024 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 липня 2025 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Шимка А.О. про перегляд заочного рішення у справі №752/15157/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Шимко А.О. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що представник ОСОБА_2 адвокат Шимко А.О. подав клопотання про відкладення судового розгляду, проте судом першої інстанції провів судове засідання не надавши оцінки клопотанню про відкладення розгляду справи.
Вказує, що відповідач не отримував поштову кореспонденцію, зокрема копію ухвали про відкриття та копію позовної заяви, тому у відповідача була відсутня можливість подачі відзиву.
Зазначає, що ОСОБА_2 здійснювала сплату, а тому розмір заборгованості є меншим аніж було стягнуто судом першої інстанції.
Зауважує, що суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у справі, оскільки позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви, тому що не було надано оригінали розписки.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченого ст.360 ЦПК України, сторона позивача не скористалася.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги. 
Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шимко А.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сторони відповідача.
За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторони відповідача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 01 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 на підставі угоди позики позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що відповідач не отримував поштову кореспонденцію, зокрема копію ухвали про відкриття та копію позовної заяви, тому у відповідача була відсутня можливість подачі відзиву.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.
Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет.
Таким чином, відповідно до норм чинного ЦПК України, суд першої інстанції зобов`язаний надсилати копію про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви.
Відповідно супровідного листа Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви було направлено ОСОБА_2 , тобто судом першої інстанції виконав обов`язок встановлений ст. 190 ЦПК України.
Разом з тим, копія ухвали та позовної заяви повернулись до суду першої інстанції з відміткою в довідці про причини повернення адресат відсутній за вказаною адресою.
Відповідно до ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є:
1) день вручення судового рішення під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Таким чином, в силу вимог ст. 272 ЦПК України суд першої інстанції надіслав копію ухвали та позовної заяви а відповідач є таким, що отримав вказане повідомлення належним чином.
Крім того, посилається на те, шо у судове засідання яке було призначене на 30 травня 2024 року адвокат Шимко А.О. та відповідач ОСОБА_2 були повідомлені шляхом надсилання повісток за допомогою СМС повістки на мобільний зв`язок.
Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_2 адвокат Шимко А.О. подав до Голосіївського районного суду м. Києва клопотання про відкладення розгляду справи, у якому зазначив, що йому відомі дата та час судового засідання.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що сторона відповідача не була обізнана про дату та час розгляду справи, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16січня 2019року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги),оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що 01 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 на підставі усної угоди позики позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року
у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Установивши, що між позивачем і відповідачем укладено письмовий договір позики від 11 лютого 2020 року, згідно з яким відповідач отримала від позивача суму позики, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернула, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу у сумі 7 500,00 дол. США.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 частково сплатила заборгованість є необґрунтованою, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного факту ані до суду першої інстанції а ні до суду апеляційної інстанції, подано не було.
Щодо стягнення трьох процентів річних апеляційний суд зазначає таке.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Оскільки відповідач в повній мірі не виконав своє зобов`язання з повернення заборгованості перед позивачем, відтак позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних підлягає до задоволення.
Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до звернення до суду з позовною заявою, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), та становлять 377 дол. США.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Шимко Андрієм Олександровичем -залишити без задоволення.
Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна