ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/22440/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/432/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року у цивільній справі за позовом комунального підприємства теплових мереж "Тернопільміськтеплокомуненерго" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року комунальне підприємство теплових мереж “Тернопільміськтеплокомуненерго” Тернопільської міської ради (далі - КП “Тернопільміськтеплокомуненерго”) звернулось в суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в сумі 37 725, 21 грн.
Позов обґрунтовано тим, що КП “Тернопільміськтеплокомуненерго” здійснює забезпечення тепловою енергією та гарячою водою житла за адресою: АДРЕСА_1 , яке займають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідачі не здійснювали належним чином оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого за період з 01.07.2022 року по 01.08.2025 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі. Добровільно сплатити борг відповідачі відмовляються, тому сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 січня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно в користь КПТП «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в сумі 37 725, 21 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь КПТП «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР по 1514 грн судового збору з кожного. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки не врахував доводи відповідачів про неналежну якість та неповний обсяг наданих послуг з централізованого опалення, не здійснений позивачем перерахунок вартості таких послуг, неправомірне зарахування платежів, сплачених у 2022–2025 роках, у рахунок погашення заборгованості за попередні періоди, а також суд не надав належної оцінки доказам проведених оплат, поданим скаргам, актам обстеження.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи.
КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР здійснює забезпечення централізованого опалення, постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки від 24.04.2025, виданої КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, за адресою: І. Блажкевич, 2/158, м. Тернопіль зареєстровані ОСОБА_1 з 2016 року та ОСОБА_2 з 2002 року.
Як слідує з актів про запуск системи опалення в роботу в опалювальний період від 04.11.2022 року, 17.10.2023 року, 16.10.2024 року складених КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, позивач в опалювальні періоди з 2022 року по 2025 рік надавав послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до виписки з особового рахунку про заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період липень 2022 - липень 2025 за вказаний період нараховано за послуги теплопостачання 29846,27 грн, оплата - 14654 грн, водопостачання - 8219,62 грн, оплата 9307,94 грн. 
Оплату зараховано на погашення заборгованостей залишку, який існував станом на 01.07.2022 року.
ОСОБА_1 14.12.2017 року, 21.11.2018 року, 27.11.2018 року зверталася до позивача із заявами, в яких повідомляла, що в її квартирі холодно.
Відповідачами надано акти обстеження температурного режиму КП «ТМТКЕ» в квартирі за адресою: Макаренка 2/158: від 06.02.2018 року, відповідно до якого при температурі зовнішнього повітря -10 градусів С температура в квартирі становить 15 градусів С; від 28.11.2018 року, відповідно до якого при температурі зовнішнього повітря 0 градусів С, температура в квартирі становить 15 градусів С; від 29.11.2018 року, відповідно до якого при температурі зовнішнього повітря -7 градусів С, температура в квартирі становить 15 градусів С.
Відповідно до службової записки ВТІ КП «ТМТКЕ» від 30.03.2018 року, на основі акту обстеження температурного режиму прийнято рішення про необхідність нарахування за опалення квартири АДРЕСА_2 із врахуванням того, що починаючи з 06.02.2018 року температура у квартирі не відповідає нормативному значенню 18 градусів С і становить +15 градусів С.
У відповідності до нарахування та оплати абонента ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , (о.р. 533848) за період лютого 2018 року - грудень 2021 року, за вказаний період нараховано 33 630 грн за опалення та 11 330,32 грн за водопостачання, скориговано (зменшено) нарахування за вказаний період за теплопостачання на 4 998,13 грн та 1 10,07 за водопостачання, оплачено за теплопостачання — 17 101,98, за водопостачання 8 653,91 грн.
Крім того, ОСОБА_1 надала звернення до ДП «Фаворит» від 14.12.2017 року, 12.09.2018 року, 21.11.2018 року, 10.10.2019 року, 06.11.2019 року, 11.11.2019 року, 24.01.2022 року, 07.11.2023 року, 14.11.2024 року, 10.12.2024 року, 07.11.2024 року, в яких скаржилася на низьку температуру в квартирі, недостатню роботу системи опалення та відсутність реакції на її звернення.
Відповідачкою надано акти ДП «Фаворит-2» від 14.11.2024 року - на час обстеження температура у квартирі 15 градусів С, від 06.12.2024 року - на час обстеження температура в квартирі 10 градусів С.
Також у матеріалах справи наявні звернення ОСОБА_2 до начальника ЖКП Тернопільської міської ради від 10.12.2018 року та від 26.11.2024 року із скаргами на бездіяльність ДП «Фаворит» з приводу її звернень на відсутність тепла у квартирі.  
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з наданням послуг з централізованого опалення, теплової енергії та постачання гарячої води, та регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання» та іншими нормативно-правовими актами України.
Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (у чинній редакції) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (у чинній редакції на час розгляду справи у суді) плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Згідно із статтями 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Подібні за змістом норми закріплено у пункті 1 частини першої, пункті 5 частини другої статті 7 чинної редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє позивача за первісним позовом обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц.
Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (частина перша статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
З інформації, яка міститься у вільному доступі в мережі Інтернет вбачається, що постановою Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сфері енергетики та комунальних послуг за №1171 від 31 березня 2015 року затверджено тарифи на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення.
Рішенням Тернопільської міської ради за №827 від 05 листопада 2018 року встановлені КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР тарифи на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
Окрім того, рішеннями Тернопільської міської ради за №1105 від 01 грудня 2021 року та №1165 від 28.09.2023 встановлені КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР тарифи на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.
Відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) протягом п`яти робочих днів вирішує питання щодо задоволення вимог, викладених в акті-претензії, або видає (надсилає) споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії. У разі ненадання виконавцем (управителем) відповіді в установлений строк претензії споживача вважаються визнаними таким виконавцем (управителем). 
Відповідно до пункту 36 Типового договору, під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або коли за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди у разі її наявності (за винятком погашення пені та штрафів, нарахованих споживачеві), а у разі відсутності такої заборгованості - в рахунок майбутніх платежів споживача, починаючи з найближчих періодів від дати здійснення платежу. 
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у період з 01.07.2022 року по 01.08.2025 року позивач надавав відповідачам послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується наявними у справі доказами, тоді як відповідачі не виконали обов`язку щодо їх повної оплати, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 37 725,21 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів. При цьому, судом враховано, що за попередні періоди неналежного надання послуг позивачем уже було проведено відповідні перерахунки, а належних доказів ненадання чи неякісного надання послуг у спірний період, як і підстав для звільнення від оплати чи застосування позовної давності, відповідачами не надано. 
З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи. 
Оцінивши подані учасниками справи докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії та гарячої води за спірний період, оскільки факт надання таких послуг, розмір заборгованості та невиконання відповідачами обов`язку щодо їх належної оплати знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, не врахував неналежну якість та неповний обсяг наданих послуг, не здійснений перерахунок, неправомірно зарахував платежі у рахунок попередньої заборгованості та не надав належної оцінки доказам проведених оплат, скаргам і актам обстеження, є необґрунтованими, оскільки ці обставини були предметом належного дослідження суду першої інстанції та отримали правильну правову оцінку. 
Так, судом встановлено, що у спірний період з 01.07.2022 року по 01.08.2025 року позивач фактично надавав відповідачам послуги з централізованого опалення, постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується актами запуску системи опалення та випискою з особового рахунку. 
Посилання скаржників на неналежну якість послуг не спростовують заявлених вимог, оскільки акти та звернення, на які вони посилаються, стосуються переважно попередніх періодів, за які позивачем уже проведено перерахунок на 4998,13 грн за теплопостачання та 110,07 грн за водопостачання. 
Щодо актів обстеження за 2024 рік, судом обґрунтовано встановлено відсутність доказів звернення відповідачів саме до виконавця комунальної послуги з відповідною актом-претензією та відмови у проведенні перерахунку.  Також безпідставними є доводи щодо неправомірного зарахування платежів, оскільки відповідно до пункту 36 типового договору, за відсутності належного визначення розрахункового періоду виконавець мав право зарахувати сплачені кошти в рахунок погашення заборгованості за попередні періоди. При цьому твердження про неналежну оцінку доказів оплат спростовується змістом оскаржуваного судового рішення, оскільки судом враховано всі подані платіжні документи, однак сам факт часткової оплати не спростовує наявності заборгованості у розмірі 37725,21 грн.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі? колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19 травня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.