ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/50164/24 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, в якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в м. Києві, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2016 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2017 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2019 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2020 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2021 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2022 рік у кількості 14 діб відпустки як учаснику бойових дій, за 2023 рік у кількості 14 діб відпустки, як учаснику бойових дій, за 2024 рік у кількості 14 діб відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік, додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2024 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Позовні вимоги мотивовано тим, що при звільнені зі служби не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 по 2014 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2025 відкрито апеляційне провадження, призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , підполковник поліції, проходив службу в Дніпровському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим ГУ МВС України в м. Києві 06.11.2015.
Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві №1563 о/с від 16.08.2024 по особовому складу, позивача звільнено зі служби в поліції згідно з п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
З метою нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки, як учасника бойових дій у 2015-2024 роках, представник позивача 09.09.2024 звернувся з адвокатським запитом до Національної поліції України.
За результатами розгляду запиту, відповідач у своєму листі від 17.09.2024 №174553-2024 повідомив, що законодавством не передбачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Вважаючи безпідставною невиплату грошової компенсації за невикористані дні основної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивач звернувся з позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України "Про відпустки" та ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, оскільки додаткова відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій не переноситься на інший період (продовжується) у разі хвороби працівника, не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією, а тому, позивач не має права на грошову компенсацію за невикористану відпустку
Апелянт наголошує на тому, що законодавством не передбачено можливості заміни зазначеної додаткової відпустки грошовою компенсацією.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VІІІ (далі - Закон №580-VIII), визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Згідно з приписами ч. 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1 - 4 ст. 93 Закону № 580-VIII, передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до змісту ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Частинами 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VIII, визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).
Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби.
Колегія суддів наголошує на тому, що з огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України та Закону № 504/96-ВР.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України, їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону, учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористаної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко 

Я.М. Василенко