П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/14040/25 Головуюча суддя 1-ої інстанції - Воробйова Інна Анатоліївна 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
26 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до ОСОБА_1 про стягнення адміністративно - господарських санкцій. 

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у загальному розмірі 41 042,50 грн у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.02.2026 адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції та пеню у загальному розмірі 41 042,50 грн.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянтка зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не врахував факт припинення нею підприємницької діяльності 25.06.2024 і повторної державної реєстрації фізичної особи-підприємця 29.06.2024 з іншими видами економічної діяльності. 
Також апелянтка вказує, що перед припиненням підприємницької діяльності були припинені трудові відносини з усіма найманими працівниками, а тому позивач безпідставно визначив середньооблікову чисельність працівників за весь календарний рік як щодо одного суб`єкта господарювання. На думку апелянтки, після повторної державної реєстрації виник новий суб`єкт господарювання, у зв`язку з чим показники діяльності мали визначатися окремо щодо кожного періоду здійснення підприємницької діяльності. 
Крім того, відповідачка зазначає, що не була обізнана про розгляд справи судом першої інстанції та дізналася про її існування лише після отримання судового рішення, у зв`язку із чим не мала можливості надати відповідні докази під час розгляду справи судом першої інстанції. 

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом першої інстанції встановлено, що згідно податкового розрахунку сум доходів за 2024 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у відповідачки становила 10 осіб, а тому остання була зобов`язана забезпечити одне робоче місце для особи з інвалідністю. 
Також суд першої інстанції встановив, що відповідачкою не забезпечено працевлаштування особи з інвалідністю відповідно до нормативу, передбаченого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», у зв`язку з чим Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю нараховано адміністративно-господарські санкції та пеню у загальному розмірі 41 042,50 грн. 
З матеріалів справи також встановлено, що 25.06.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , а 29.06.2024 здійснено повторну державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII (далі — Закон №875-XII), Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Кодексом адміністративного судочинства України та підзаконними нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання Закону №875-XII.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством. 
Згідно з частиною першою статті 19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб — у кількості одного робочого місця. 
Частиною четвертою статті 19 Закону №875-XII передбачено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування особи з інвалідністю, для якої це місце роботи є основним. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до відповідачки адміністративно-господарських санкцій та пені.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідачки у 2024 році становила 10 осіб, у зв`язку з чим на останню поширювався обов`язок щодо забезпечення одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю. 
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів працевлаштування особи з інвалідністю на основне місце роботи у межах виконання встановленого нормативу.
Доводи апеляційної скарги про те, що припинення підприємницької діяльності 25.06.2024 та повторна державна реєстрація фізичної особи-підприємця 29.06.2024 свідчать про існування двох окремих суб`єктів господарювання, у зв`язку з чим показники середньооблікової чисельності працівників повинні визначатися окремо, колегія суддів відхиляє.
Так, відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. 
Разом з тим, положення Закону №875-XII пов`язують виникнення обов`язку щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю не з безперервністю державної реєстрації фізичної особи-підприємця, а з фактом використання найманої праці та середньообліковою чисельністю працівників за календарний рік.
Крім того, частиною одинадцятою статті 19 Закону №875-XII передбачено, що Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення роботодавців, які не забезпечили виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у попередньому році, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій. 
Верховний Суд у постанові від 24.04.2025 у справі №280/3642/23 зазначив, що після набрання чинності Законом України №2682-IX Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю здійснює автоматизоване визначення роботодавців, які не виконали норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, після завершення звітного року на підставі даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності без необхідності проведення перевірок Держпраці.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2025 у справі №400/3796/24 та відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи.
Таким чином, чинне правове регулювання передбачає визначення факту виконання або невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за результатами календарного року на підставі сукупних відомостей щодо роботодавця.
При цьому Закон №875-XII не містить положень щодо окремого обчислення нормативу, обнулення показників середньооблікової чисельності працівників чи пропорційного розрахунку у разі припинення та повторної державної реєстрації фізичної особи-підприємця протягом одного календарного року.
Тому сам по собі факт припинення відповідачкою підприємницької діяльності 25.06.2024 та повторної державної реєстрації 29.06.2024 не спростовує факту використання відповідачкою найманої праці протягом 2024 року та не змінює визначений Законом №875-XII річний порядок обчислення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Колегія суддів також враховує, що зміна відповідачкою видів економічної діяльності після повторної державної реєстрації не впливає на наявність обов`язку щодо виконання нормативу робочих місць, оскільки такий обов`язок закон пов`язує виключно із використанням найманої праці та чисельністю працівників. 
Посилання апелянтки на те, що вона не була обізнана про розгляд справи судом першої інстанції та не мала можливості подати відповідні докази, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки долучені до апеляційної скарги документи не підтверджують факту виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році.
Колегія суддів враховує, що розрахунок адміністративно-господарських санкцій у спірних правовідносинах здійснювався Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю в автоматизованому режимі на підставі відомостей Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідний звітний рік. При цьому відповідачкою не надано належних та допустимих доказів помилковості відомостей, використаних позивачем для визначення середньооблікової чисельності працівників у 2024 році.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам та правильно застосував норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак, колегія суддів вважає, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.02.2026 є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.