Справа № 752/26505/23 
Провадження № 2/752/369/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2026 року м. Київ
Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Білас С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Сьома київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, - 
присутні:
позивач: не з`явилась
представник позивача: Савоченко А.В. - адвокат (ордер серії СА №1130716 від 12.11.2025р.)
відповідач: ОСОБА_2 
представник відповідача: Стеценко Ю.В. - адвокат (ордер серії АА №0039579 від 20.03.2024р.)
третя особа: не з`явилась
ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Сьома київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та просить визнати недійсним заповіт, складений та підписаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 21.02.2023р. за реєстровим №11-59.
В обгрунтування позову зазначає, що є донькою померлої ОСОБА_3 . При житті мати оформила заповіт, згідно якого нерухоме майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,80 кв.м., має отримати інша донька - відповідачка. 27.10.2023р. позивачка звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивачка зазначає, що її мати була літньою жінкою із важкими хворобами та перебувала на денному стаціонарі в Київській міській клінічній лікарні №10 під наглядом психіатра. 11.06.2023р. вона намагалась здійснити самогубство шляхом прийняття великої кількості пігулок. Враховуючи той факт, що між моментом складення заповіту (21.02.2023р.) та спробою самогубства (11.06.2023р.) пройшло менше чотирьох місяців, а також перебування на обліку у психіатра, позивач вважає, що мати, як спадкодавець, могла не усвідомлювати значення своїх дій та не керувати ними при вчиненні такого правочину, оскільки знаходилась у тяжкому з психологічної точки зору стані. На думку позивачки, спірний заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки в момент 

його складення спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.01.2024р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
Відповідачка надала письмовий відзив на позовну заяву, за яким вимоги ОСОБА_1 не визнає, вказує про те, що позовна заява не містить обгрунтування того, внаслідок чого ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними в момент вчинення спірного заповіту. Також зазначає, що складення матір`ю заповіт на ім`я відповідачки не є чимось нелогічним, чого не можна пояснити раціонально, оскільки між відповідачкою та матір`ю були довірливі і дружні відносини, відповідачка була поруч з матір`ю протягом років. ОСОБА_3 склала декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, в якій вказала відповідача як довірену особу для повідомлення в разі настання екстренного випадку. Протягом останніх семи років перед смертю матері позивачка провідувала її один раз. Це не було бажання позивача побачитись з матір`ю, а необхідність продовжити паспорт і владнати питання із ТОВ «Народна позика». Спілкування позивачки з матір`ю телефоном зводилось до того, що ОСОБА_1 робила міжнародні перекази ОСОБА_3 . Суми були по кілька десятків доларів США. ОСОБА_3 отримувала ці кошти, обмінювала їх і платила за ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на банківський рахунок ТОВ «ФК «Народна позика». Протягом років спілкування матері з позивачкою були факторами негативного впливу на ОСОБА_3 , вона ділилася переживаннями з відповідачкою, що може втратити квартиру за борги ОСОБА_1 . У ОСОБА_3 не було підстав довіряти ОСОБА_1 і покладатися на неї, як на близьку людину. Наведені обставини, як зазначає відповідачка свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_3 щодо складення заповіту було вільним. 
У письмових поясненнях сторони позивача йдеться про те, що відповідачем не було доведено факту, що ОСОБА_3 на день складання заповіту перебувала при здоровому глузді та ясній пам`яті, а також могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Третя особа письмових пояснень щодо позову не подала. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10.09.2025р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Сторона відповідача заперечила проти заявлених позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними. 
У судовому засіданні заслухано свідка ОСОБА_4 .
Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи, судом встановлено наступне.
Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , 

що вбачається із Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , а також Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, який свідчить про зміну прізвища позивачки з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24.10.2023р., актовий запис 12200.
Сьомою київською державною нотаріальної конторою відкрито спадкову справу №481/2023 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .
За життя ОСОБА_3 21.02.2023р. склала заповіт, за яким заповідала на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось своїх дочці ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 21.02.2023р., зареєстрований у реєстрі за №11-59.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_7 , зокрема, належала квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що міститься інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата формування інформації 23.03.2024р.).
Позивачка вважає, що складений ОСОБА_3 заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки заповідачка в момент його складення не усвідомлювала значення своїх дій і не керувала ними, та посилається на ст.ст. 203, 215, 225 Цивільного кодексу України.
Відповідачка не погоджується з позицією позивача, вказуючи про те, що волевиявлення матері було вільним. 
У відповідності до ст.ст. 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 Цивільного кодексу України).
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст. 1221 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до положень ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши в ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.
Згідно з ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична 

особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Статтею 1247 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 1248 Цивільного кодексу України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).
Відповідно до положень ст. 1257 Цивільного кодексу України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. 
Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини.
Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.
Верховний Суд у постанові від 18.08.2021р. у справі №551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. 

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Згідно з ст. 202 Цивільного кодексу України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 Цивільного кодексу України, в том числі і підстави недійсності правочинів.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі №757/51379/17.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення 

судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016р., №36-9цс12 від 29.02.2012р., №6-9цс12 від 29.02.2012р. підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої в даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визначення наявності стану недієздатності на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення 

оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі №368/953/19.
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 96/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2022 року у справі №208/9102/15-ц зазначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними».
Слід зазначити, що в даній справі сторонами не заявлялось клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.
На виконання ухвали суду від 22.04.2024р. Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» направило до суду завірену роздруківку електронної карти амбулаторного хворого, а також копії документів про стан здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із цих документів вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до медичного закладу, де їй були діагностовано: 13.02.2023р. - остеохондроз; 17.01.2023р. - катаракта; 05.12.2022р. - гіпертонія неускладнена; 31.05.2022р. - гіпертонія неускладнена; 11.04.2022р. - гіпертонія неускладнена; 27.10.2021р. - гіпертонія неускладнена; 10.09.2020р. - гіпертонія неускладнена; 10.09.2020р. - гіпертонія неускладнена. 
22.04.2022р. проводилось ультразвукове дослідження шиї щодо щитоподібної залози; 01.12.2021р. проводилось ультразвукове дослідження молочної залози, двобічне.
04.07.2023р. був здійснений огляд терапевта, діагноз основний - К90/інсульт/порушення мозкового кровообігу; супутній - нетримання сечі. 
За довідкою медичного закладу №6974 ОСОБА_3 знаходиться у відділенні неврології з 11.06.2023р. з приводу ГПМК за геморагічним типом в ліву півкулю головного мозку з формуванням інсульт-гематоми в лівій черепній ділянці, правобічна ішемія, виражене порушення функції правої руки, ходи та самообслуговування, хвора лежача, потребує постійного догляду. 
За довідкою №689/7 від 07.07.2023р. ОСОБА_3 потребує засобів особистої гігієни, діагноз - нетримання сечі на фоні перенесеного ГПМК (2023р.), хвора лежача. До цієї довідки суд відноситься критично, оскільки вона датована через день після смерті ОСОБА_3 . 
Суд відмічає, що він не має спеціальних знань в області медицини, однак із наявних відомостей з електронної карти амбулаторного хворого не вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до медичного закладу із скаргами, пов`язаними із її психічним здоров`ям, або вона була госпіталізована до лікарні саме у зв`язку з порушенням психічного здоров`я і, зокрема, на час складання спірного заповіту.
Допита в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що знає сім`ю ОСОБА_5 ще із шкільних років. Дуже добре знає цю родину. ОСОБА_3 проживала на Деміївській сама, приїжджала до відповідачки на лівий берег або відповідачка до неї. Самостійно приїжджала, самостійно себе забезпечувала, ще й допомагала позивачці. Вона була здоровою, енергійною, займалась спортом. Разом з ОСОБА_5 ходили на пляж, в театр, жарили шашлики, один до одного ходили в гості, тісно спілкувалися. Вона була у здоровому глузді. Спортивна жінка, підтянута, швидка, енергійна. ОСОБА_5 було комфортно з відповідачкою. Із позивачкою вона не сходилась характерами, бо позивачка мала запальний характер. Позивачка перед 2014 роком поїхала в Польщу і повернулася, коли в неї закінчувався паспорт, переоформивши паспорт уїхала і приїхала тільки на похорон ОСОБА_3 . Останній раз бачила ОСОБА_5 у 2022р. саме перед війною. 
Судом досліджено платіжні інструкції про сплату коштів за кредитним договором, з яких вбачається, що платником у деяких з них виступала ОСОБА_3 , зокрема, 23.01.2023р., 20.02.2023р., 24.04.2023р.
За таких обставин, досліджені судом докази, не дозволяють зробити висновок про те, що при складанні оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або 

витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем. 

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 354 ЦПК України, суд - 

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Сьома київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення. 
2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ). 
Відповідач:  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Третя особа: Сьома київська державна нотаріальна контора (м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 7/15, код ЄДРПОУ 02901865).

Повний текст рішення суду складено та підписано 11.06.2026р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА