Справа № 750/5147/26
Провадження № 2-а/750/90/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:
головуючого судді Крапивного Б.В.,
за участю секретаря Буглака А.В.,
представника позивача Якуби Г.О.,
представника відповідача Федоренка О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 51-А, м. Чернігів) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, – 
в с т а н о в и в:
Адвокат Хоменко Маріанна Арутюнівна в інтересах позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області, в якому просить:
-постанову серії ПН МЧГ № 002018 від 01 квітня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення стягнення у виді штрафу у сумі 3570,00 гривень скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити;
-визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Галепи О.М. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 7401130100020946 від 31.03.2026 щодо повернення до країни походження або третьої країни громадянина Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що громадянин Еквадору ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на законних підставах проживає в Україні. Рішенням головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Галепи О.М. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 7401130100020946 від 31.03.2026 вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.04.2026. 31.03.2026 головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Галепою О.М. складено протокол серії ПР МЧГ № 002032 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 203 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ). Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживав на території України за недійсними документом (посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 відкликана з 12.02.2026), тобто без своєчасного виїзду з України впродовж 7 діб, з 19.02.2026. Згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 002018 від 01.04.2026 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3570 грн. При цьому відповідачем не враховано, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не був ознайомлений з рішенням про відкликання його посвідки на тимчасове проживання та з 19.02.2026 проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_2 , що надає йому право на законне перебування в Україні. Посилаючись на порушення норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і Кодексу України про адміністративні правопорушення, представник позивача просила скасувати зазначені рішення.
Ухвалою суду від 06.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник відповідача через канцелярію суду надав відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову, вказавши, що 12.02.2026 позивач втратив підстави для законного перебування в Україні, оскільки УДМС у Чернігівській області прийнято рішення про відкликання посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) № НОМЕР_1 , яке надіслано на електронну адресу позивача. Останній зазначене рішення не оскаржив та в установлений законом термін (7 днів) не покинув територію України. 31.03.2026 співробітниками Управління СБУ в Чернігівській області доставлено позивача до УДМС у Чернігівській області, де стосовно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. З метою перевірки пояснень позивача щодо проходження ним військової служби УДМС у Чернігівській області направлено запити до Міністерства оборони України та до командира військової частини НОМЕР_2 , однак відповіді не отримано. На переконання відповідача, на військову службу за контрактом до Збройних Сил України можуть бути прийняті лише такі іноземці, які перебувають на території України на законних підставах (абз. 1 п. 2 Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України іноземцями та особами без громадянства, затвердженого Указом Президента України від 10.06.2016 № 248/2016). У свою чергу, з дня відкликання посвідки на тимчасове проживання позивача (12.02.2026) по дату укладення контракту про проходження військової служби (19.02.2026) позивач перебував на території України незаконно. 
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Якуба Г.О., позов підтримала та просила задовольнити з наведених у ньому підстав.
Представник відповідача Федоренко О.Ю. заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов.
Заслухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
31.03.2026 головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Галепою О.М. прийнято рішення № 7401130100020946, згідно з яким громадянина Еквадору ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни та зобов`язано останнього покинути територію України у строк до 29.04.2026. Рішення обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) незаконно проживав на території України, оскільки 12.02.2026 Управлінням прийнято рішення № 740112000007172 про відкликання його посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . У рішенні також зазначено пояснення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), згідно з якими він не був ознайомлений зі вказаним рішенням, яке потрапило до спаму його електронної пошти, а з 19.02.2026 він проходив військову службу в ЗСУ; підтверджуючих документів останній не надав. 
Також, 31.03.2026 головним спеціалістом Управління Галепою О.М. стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 002032 за ч. 2 ст. 203 КУпАП, в якому останній надав також пояснення, що з 19.02.2026 він проходив військову службу в ЗСУ; підтверджуючих документів останній не надав. Протокол розглянуто 01.04.2026 першим заступником начальника Управління Кран Ю.О. та за наслідками його розгляду винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 002018, згідно з якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3570 грн. 
Згідно з постановою серії ПН МЧГ № 002018 громадянин Еквадору ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживав на території України за недійсними документом (посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , відкликана з 12.02.2026), тобто без своєчасного виїзду з України впродовж 7 діб, з 19.02.2026, що є порушенням ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 68 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322.
Отже, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026 та постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 002018 від 01.04.2026 стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) прийнято Управлінням у зв`язку з ймовірно незаконним перебуванням останнього на території України у період з 19.02.2026 по 31.03.2026. При цьому, під час прийняття зазначених рішень останній надавав пояснення, що з 19.02.2026 він проходив військову службу в ЗСУ.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Зокрема, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Управління про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026, суд зважає на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі – Закон) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Підстави для перебування іноземців на території України визначено у ст. 4 Закону.
Так, за змістом ч. 19 ст. 4 Закону (у редакції від 16.01.2026, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) іноземці, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України, на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України та протягом трьох місяців після його припинення (розірвання). Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується військово-обліковим документом (службовим посвідченням) військовослужбовців, форма, порядок оформлення (створення) та видачі якого визначаються відповідно Міністерством оборони України та Міністерством внутрішніх справ України.
Як зазначено вище, при ухваленні спірного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026 і складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 002032 Мехія ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) надавав пояснення, що з 19.02.2026 він проходив військову службу в ЗСУ, однак не мав підтверджуючих документів. Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області 31.03.2026 направлено запити до військової частини НОМЕР_2 та до Міністерства оборони України щодо перевірки показань ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про проходження ним військової служби в ЗСУ (копії запитів додано представником відповідача до відзиву). Разом з тим, суд зауважує, що не дочекавшись відповідей, а отже не здійснивши належної перевірки пояснень іноземця щодо законності його перебування на території України, органом державної влади прийнято оскаржені рішення. 
У той же час, відповідачем до позовної заяви додано копію довідки військової частини НОМЕР_2 форми 5 від 31.03.2026 № 563/1040, згідно з якою солдат ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) перебуває на військовій службі за контрактом у вказаній військовій частині з 20.02.2026. Також додано копію довідки щодо військовослужбовця Збройних Сил України тієї ж військової частини стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ). Останнім укладено 19.02.2026 контракт про проходження іноземцями та особами без громадянства військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу з військовою частиною НОМЕР_2 (копію додано до позовної заяви).
Указані документи підписано посадовими особами військової частини НОМЕР_2 та містять відбиток гербової печатки військової частини, вони існували на час прийняття оскаржуваних рішень, а отже, на переконання суду, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області безумовно зобов`язано було дочекатися відповіді на запити від 31.03.2026 з військової частини НОМЕР_2 та з Міністерства оборони України до прийняття оскаржуваних рішень.
До початку судового засідання представником позивача надано докази, отримані від Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області. Так, згідно з листом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 на запити Управління підтверджено, що солдат ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 20.02.2026. Військовою частиною НОМЕР_2 додано копію контракту від 19.02.2026 про проходження позивачем військової служби в Збройних Силах України, копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 20.02.2026 № 49 ДСК щодо зарахування позивача до списків особового складу військової частини. 
Згідно з п. 3 Контракту від 19.02.2026 його укладено строком на три роки. 
Зважаючи на зміст ч. 19 ст. 4 Закону (у редакції від 16.01.2026, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) з 19.02.2026, уклавши контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України, вважається таким, що на законних підставах тимчасово проживає на території України, на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України та протягом трьох місяців після його припинення (розірвання). 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однак, при прийнятті оскаржуваного рішення про примусове повернення іноземця ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026 посадовими особами Управління проігноровано наявність законних підстав для перебування останнього на території України відповідно до ч. 19 ст. 4 Закону (у редакції від 16.01.2026, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), про що позивач зазначав безпосередньо під час складання цього рішення; не отримання Управлінням інформації на запити в день їх надсилання, здійснені з метою перевірки доводів позивача про проходження ним військової служби, не може слугувати доказом відсутності законних підстав перебування позивача на території України, а свідчить про неналежну перевірку органом державної влади законності підстав перебування іноземця на території України.
Посилання представника відповідача на порушення процедури прийняття ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на військову службу, оскільки останній незаконно перебував на території України на час укладання ним контракту про проходження військової служби від 19.02.2026 у зв`язку із відкликанням 12.02.2026 його посвідки на тимчасове проживання, не спростовує факту перебування позивача на військовій службі за контрактом на час прийняття спірного рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. Доказів розірвання контракту чи звільнення позивача з військовою служби відповідачем не надано. 
Таким чином, зважаючи, що з 19.02.2026, після укладення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, позивач вважається таким, що перебуває на території України на законних підставах, рішення Управління про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026 слід визнати протиправним та скасувати.
Надаючи оцінку оскаржуваній постанові про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 002018 від 01.04.2026 стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) за ч. 2 ст. 203 КУпАП, суд зважає на наступне.
Частиною 2 ст. 203 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
В оскаржуваній постанові зазначено, що громадянин Еквадору ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) проживав на території України за недійсними документом (посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , відкликана з 12.02.2026), тобто без своєчасного виїзду з України впродовж 7 діб, з 19.02.2026.
Відповідно до абз. 1 п. 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі – Порядок) іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення.
12.02.2026 Управлінням прийнято рішення № 740112000007172 про відкликання посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), яке того ж дня, за твердженням відповідача, на виконання вимог абз. 1 п. 65 Порядку відправлено на електронну адресу останнього. Однак, відповідачем не надано доказів отримання копії вказаного вище рішення позивачем; доводи позивача щодо того, що він не отримував копію рішення про відкликання його посвідки на тимчасове проживання в Україні, викладені в рішенні Управління про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026, посадовими особами Управління проігноровано.
Також, як зазначено вище, 19.02.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) уклав контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України, тому, зважаючи на зміст ч. 19 ст. 4 Закону (у редакції від 16.01.2026, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), останній з 19.02.2026 вважається таким, що на законних підставах тимчасово проживає на території України. Належну перевірку аргументів особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо його перебування на військовій службі за контрактом, про що останній надав пояснення в протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 002032 від 31.03.2026, не проведено. Разом з тим, дослідженими під час судового розгляду доказами підтверджено перебування позивача на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 на підставі Контракту від 19.02.2026. 
Таким чином, оскаржувану постанову серії ПН МЧГ № 002018 від 01.04.2026 про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для її прийняття, тобто необґрунтовано. 
Окремо суд звертає увагу на порушення права іноземця, який не володіє українською мовою, користуватися послугами перекладача під час його перебування в державному органі та при складанні зазначених документів стосовно нього.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адміністративну процедуру» учасник адміністративного провадження, його представник, особа, яка сприяє розгляду справи, яка не володіє або недостатньо володіє державною мовою чи має вади слуху, під час здійснення адміністративного провадження має право користуватися послугами перекладача (у тому числі перекладача жестової мови) в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до ст. 274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.
У рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026 та протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 002032 від 31.03.2026, які складено за участю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), серед іншого, зазначено, що перекладач в особі ОСОБА_4 повністю влаштовує ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).
Разом з тим, відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 володіє мовою, якою спілкується громадянин Еквадору ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), знання якої необхідне для перекладу спілкування з посадовими особами Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області та перекладу документів, які складено за участю іноземця. 
Отже, суб`єктом владних повноважень не доведено, що залучений перекладач володів мовою позивача на достатньому рівні, тому у суду виникає обґрунтований сумнів у дотриманні права позивача на залучення перекладача, що свідчить про недотримання Управлінням вимог ст. 19 Закону України «Про адміністративну процедуру», ст. 274 КУпАП.
Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП, та не може бути перекладено на суд.
Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зважаючи, що з 19.02.2026, після укладення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, позивач вважається таким, який перебуває на території України на законних підставах; протокол про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якого прийнято оскаржувану постанову від 01.04.2026 про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, складено з порушенням права останнього на перекладача, у зв`язку з чим протокол про адміністративне правопорушення є недопустимим доказом його проживання на території України за недійсними документами, а отже в діях ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, тому оскаржувану постанову слід скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача; суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому адміністративний позов слід задовольнити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує таке.
За змістом ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи, до адміністративного позову представником позивача додано договір 29/04/26 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 29.04.2026, предметом якого є збирання доказів щодо збирання доказів, складання та подання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення; представництва позивача в суді; вартість послуг за договором узгоджено сторонами в розмірі 36800 грн. Згідно з платіжною інструкцією АТ «Укрсиббанк» від 29.04.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) сплатив за надання правової допомоги 36800 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу щодо розгляду цієї судової справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. 
Виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позові, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 8000 грн.
Окрім того, на користь позивача з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Керуючись ст.ст. 2, 72-77, 139, 143, 241-246, 250, 286, 288 КАС України, суд, -
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 51-А, м. Чернігів, код ЄДРПОУ 37804450) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області про примусове повернення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до країни походження або третьої країни № 7401130100020946 від 31.03.2026.
Скасувати постанову Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 002018 від 01.04.2026 про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Закрити провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) судовий збір в розмірі 665 грн 60 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя         Богдан КРАПИВНИЙ