ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2026 року м.Дніпро Справа № 904/1704/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б., 
при секретарі судового засідання: Логвиненко І.Г.
представники учасників провадження:
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: Філатова Є.В. (в залі суду); 
від відповідача-2: Курпіль А.М. (власні засоби); 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2025 (суддя Іванова Т.В., повний текст якого підписаний 29.09.2025) у справі № 904/1704/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" місто Дніпро 
до відповідача-1 Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації місто Дніпро 
відповідача-2 Державне підприємство "Жилком" місто Дніпро
про оскарження рішення суб`єкта господарювання та зобов`язання вчинити певні дії 

ВСТАНОВИВ:
09.04.2025 (зареєстровано судом 10.04.2025) через систему «Електронний суд» до Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" з позовом до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, третя особа: Державне підприємство "Жилком" про:
- визнання незаконним та скасування Рішення Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, оформлене протоколом №14 від 04.04.2025, яким відхилено Тендерну пропозицію Учасника - Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДКОНСАЛТ ІНЖИНІРІНГ» у спрощеній закупівлі UA-2025-03-21-007460-a;
- зобов`язання Департамента житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації відновити спрощену закупівлю з моменту початку стадії кваліфікації й повторно розглянути Тендерні пропозиції учасників спрощеної закупівлі UA-2025-03-21-007460-a, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду у цій справі.
- стягнення з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДКОНСАЛТ ІНЖИНІРІНГ» витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 3633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) грн. 5) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 (тридцять тисяч гривень 00 копійок) грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" подало тендерну пропозицію для участі у спрощеній закупівлі послуг технічного нагляду (ідентифікатор закупівлі UA-2025-03-21-007460-a), оголошеної Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації. За результатами електронного аукціону від 02.04.2025 пропозиція позивача з ціною 46 656,12 грн визнана найнижчою.
Однак, на стадії кваліфікації замовником висунуто вимогу про усунення невідповідностей, за наслідками розгляду якої протоколом №14 від 04.04.2025 пропозицію позивача відхилено. Того ж дня протоколом №15 переможцем процедури визначено Державне підприємство "Жилком" з ціновою пропозицією 60 000 грн, з яким 10.04.2025 укладено договір № 4-Т-25.
Позивач вважає рішення замовника протиправними, такими, що суперечать вимогам Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам публічних закупівель, а саме: добросовісній конкуренції серед учасників, максимальній економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивній та неупередженій оцінці тендерних пропозицій.
Разом із вказаною позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення, в якій він просив суд заборонити Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, як Замовнику, вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо спрощеної закупівлі UA-2025-03-21-007460-a, у тому числі, укладати договір про закупівлю.
11.04.2025 ухвалою господарського суду відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" до Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації оскарження рішення суб`єкта господарювання та зобов`язання вчинити певні дії.
В подальшому, 06.05.2025 позивачем подано до суду уточнену заяву (про збільшення позовних вимог) до відповідача-1: Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, відповідача-2: Державне підприємство "Жилком" відповідної до якої він просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, оформлене протоколом №14 від 04.04.2025, яким відхилено тендерну пропозицію учасника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" у спрощеній закупівлі UA-2025-03-21-007460-a;
- визнати незаконним та скасувати рішення Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, оформлене протоколом №15 від 04.04.2025, яким визначено переможця Державне підприємство "Жилком" у спрощеній закупівлі UA-2025-03-21-007460-a;
- визнати недійсним договір про закупівлю №4-Т-25 від 10.04.2025, укладений між Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Державним підприємством "Жилком" на виконання технічного нагляду по об`єкту: "Поточний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення С040404/М-04/- ПТФ "За мир" Дніпропетровської області" за результатами спрощеної закупівлі UA-2025-03-21-007460-a;
- стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 9 689,60 грн;
- стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.
02.06.2025 ухвалою господарського суду продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, до 13.07.2025. Прийнято до розгляду у підготовчому засіданні уточнену позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" (вх. суду №19414/25 від 06.05.2025), залишено без розгляду питання про залучення Державного підприємства "Жилком" (ідентифікаційний код 32350021) в якості третьої особи, залучено вказану юридичну особу до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2025 у справі №904/1704/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг", в якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити постанову, якою позов задовольнити повністю. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що:
- звертаючись до суду із позовом та у відповіді на відзив позивач наголошував на тому, що позовні вимоги сформовані з урахуванням судової практики у подібних спорах за наслідками неправомірного відхилення тендерної пропозиції учасника у спрощеній закупівлі (зокрема: у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №915/669/21, де суд касаційної інстанції задовольнив позовні вимоги позивача по суті та скасував рішення замовника та визнав договір недійсним; а також рішенні Господарського суду Одеської області від 10.03.2021 у справі №916/3431/20);
- у даному випадку порушення прав та інтересів ТОВ «Будконсалт Інжинірінг» є реальним та індивідуально вираженим, позаяк незаконне відхилення тендерної пропозиції позивача та безпідставне визнання переможцем учасника, який зайняв друге місце за результатами аукціону й подав документи, які не у повній мірі підтверджують його відповідність кваліфікаційним вимогам щодо компетентності випробувальних та калібрувальних лабораторій, призвело до того, що спірна закупівля є завершеною (за її результатами укладено спірний договір про закупівлю) та не може бути повернута на стадію прийняття Замовником останнього законного рішення (як це передбачено для публічних закупівель) та/або проведена повторно. Тому, у разі задоволення судом апеляційної скарги у цій справі спірна спрощена закупівля може бути проведена повторно за наслідком визнання спірного договору про закупівлю недійсним та скасування рішень Замовника №14 та №15, що надасть змогу позивачу захистити свої інтереси шляхом участі у повторній спрощеній закупівлі, тощо;
- суд, наголошуючи на неефективному способі захисту права позивачем, не вказує, яку норма застосовує Верховний Суд у вказаних постановах, яка має бути застосована у даній справі та яка саме законна підстава для відмови в задоволенні позову, якщо порушення права ним встановлене;
- суд вказує на вимоги про відшкодування збитків (у тому числі упущеної вигоди) або інші майнові вимоги, спрямовані на реальне відновлення порушених прав. Втім, позивач не погоджується з таким твердженням і зауважує, що стала судова практика також виключає й можливість заявлення й таких позовних вимог;
- оскаржуване судове рішення не відображає за змістом вирішення цих питань, а мотивувальна частина не містить аналізу тих норм, що підлягали застосуванню та про які наголошено представником позивача як у судовому засіданні, так і в даній апеляційній скарзі;
- посилаючись на принцип jura novit curia ("суд знає закони"), зауважує, що з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідачі своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 20.10.2025 здійснено запит матеріалів справи із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
24.10.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою від 06.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 05.03.2026, сторонам встановлений строк для подачі відзиву, заяв, клопотань. 
03.03.2026 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про проведення засідання без участі представника, в якому останній також наголосив, що підтримує рішення суду, яке є законним, обґрунтованим, таким, що ґрунтується на засадах верховенства права, при цьому звернув увагу, що Скаржник у апеляційній скарзі підтверджує відсутність у нього будь-яких збитків внаслідок прийняття оскаржуваних рішень/укладення оспорюваного договору; не спростовує факту того, що оспорюваний договір, укладений між відповідачами у справі, виконаний належним чином та у повному обсязі; не зазначає, яким ефективним шляхом відновити його права у закупівлі, що завершилася повним та належним її виконанням; а наведена ним у скарзі практика Верховного Суду не є релевантною цій справі, оскільки у жодній із наведених ним справ судами не встановлено обставини повного і належного виконання сторонами оспорюваного договору, укладеного за результатами проведення спрощеної закупівлі.
В судовому засіданні 05.03.2026 оголошено перерву до 14.04.2026 до 15:45 години, про яку відповідача-2 повідомлено ухвалою суду. 
08.04.2026 до суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.
14.04.2026 до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд скарги без його участі. 
В судовому засіданні 14.04.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації в електронній системі "Prozorro" було оприлюднено оголошення про проведення спрощеної закупівлі UA-2025-03-21-007460-a (а.с. 54, том 1). Предметом закупівлі визначено послуги за кодом ДК 021:2015: 71240000-2 - "Архітектурні, інженерні та планувальні послуги" (виконання технічного нагляду по об`єкту: "Поточний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення С040404/М-04/–ПТФ "За мир" Дніпропетровської області").
Товариство з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" подало тендерну пропозицію (а.с. 63, том 1) для участі у спрощеній закупівлі UA-2025-03-21-007460-a в установлені строки через електронну систему "Prozorro". У складі пропозиції позивач надав документи, які, на його думку, підтверджували відповідність кваліфікаційним критеріям замовника: відомості про наявність матеріально-технічної бази, підтвердження досвіду виконання аналогічних договорів, документи щодо персоналу, що має відповідну кваліфікацію, а також цінову пропозицію в розмірі 46 656,12 грн з ПДВ.
03.04.2025 за результатами розгляду тендерної пропозиції відповідачем-1 через електронну систему закупівель було сформовано вимогу (а.с. 13, том 1) до позивача щодо усунення виявлених невідповідностей у поданій тендерній пропозиції. Позивач подав повідомлення (а.с. 94-95, т.1), відповідно до якого повідомив про відсутність порушень та необхідності в усуненні недоліків не вбачав.
04.04.2025 відповідач-1 оформив протокол №14, яким відхилив пропозицію позивача. Підставою зазначено невідповідність поданих документів вимогам закупівлі, зокрема відсутність належного підтвердження права користування транспортним засобом, досвіду виконання аналогічного договору та документів щодо наявності акредитованої лабораторії.
Того ж дня відповідачем-1 прийнято протокол №15 (а.с. 224, том 2), яким переможцем спрощеної закупівлі визначено Державне підприємство "Жилком" з пропозицією 60 000,00 грн. 
За результатами визначення переможця спрощеної закупівлі, 10.04.2025 між Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Державним підприємством "Жилком" було укладено договір №4-Т-25, разом з додатками та додатковими угодами до нього (а.с. 70-74). Предметом договору було надання послуг технічного нагляду по об`єкту: "Поточний ремонт автомобільної дороги загального користування місцевого значення С040404/М-04/–ПТФ "За мир" Дніпропетровської області".
Договір укладено на суму 60 000 грн, що відповідало ціновій пропозиції переможця. Строк надання послуг визначено до 30.06.2025.
У процесі виконання договору Державне підприємство "Жилком" надало передбачені договором послуги технічного нагляду. 
12.05.2025 сторони підписали акт приймання-передачі наданих послуг на суму 58 194,90 грн (а.с. 74 на звороті, том 2), який замовник прийняв без зауважень.
30.05.2025 відповідач-1 здійснив відповідачу-2 оплату за договором у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцію №14/05/2025№15 від 30.05.2025 на суму 58 194,90 грн (а.с. 77, том 2)
Таким чином, договір № 4-Т-25 від 10.04.2025 укладено та повністю виконано, що підтверджується належними доказами у матеріалах справи.
Позивач, вважаючи протиправним відхилення його тендерної пропозиції та визначення переможцем іншого учасника, звернувся з позовом про визнання незаконними та скасування рішень замовника (протоколів № 14 і № 15 від 04.04.2025), а також про визнання недійсним укладеного за їх результатами договору №4-Т-25 від 10.04.2025.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи спірний договір укладений і повністю виконаний: послуги надано, акт приймання-передачі підписано та оплачено. У таких обставинах протоколи замовника вичерпали свою дію фактом укладення договору і не мають самостійного правового значення, а визнання недійсним вже виконаного договору без заявлення вимог про застосування наслідків недійсності (реституції чи стягнення збитків) не призведе до відновлення прав позивача.
Суд першої інстанції з посиланням на висновки Верховного Суду, зокрема у постановах від 26.05.2023 у справі №905/77/21, від 02.08.2023 у справі №924/1288/21, від 29.10.2024 у справі №924/298/23, наголосив, що належний спосіб захисту має бути спрямований на реальне відновлення порушених прав, тоді як формальне скасування рішень замовника чи визнання недійсності виконаного договору без застосування наслідків не відповідає цим критеріям. Отже, обрані позивачем способи захисту у даній справі є неналежними та неефективними, а відтак, не можуть бути підставою для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з відповідними висновками з урахуванням наступного.
Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначає Закон України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
З аналізу правової природи відкритих торгів як способу забезпечення потреб замовника шляхом закупівлі товарів, робіт, послуг, ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення відкритих торгів, оформлення за їх результатом договору про закупівлю, є правочином, який може бути визнаний недійсним у судовому порядку з підстав недодержання при його вчиненні вимог, передбачених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України.
При цьому підставою визнання такого договору недійсним є порушення передбачених законодавством правил проведення торгів, визначених, зокрема, Законом України "Про публічні закупівлі", та наслідком проведення яких фактично є дії сторін щодо укладання договору.
Частинами 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Проте, згідно із частиною 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80 - 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
За ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно з офіційним тлумаченням, наданим у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес" визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. 
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5 ГПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, а суд захищає порушене право позивача з урахуванням ефективного способу захисту та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. 
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту, суд виходить із його ефективності, а це означає, що вимога про захист права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 438/887/16-ц).
У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий у законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту (вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантує особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18). 
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5 - 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.
Фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі,якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частини 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).
З урахуванням викладеного, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 визнала за необхідне сформулювати уточнюючий, в співвідношенні з постановою ОП КГС ВС від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 (№ в ЄДРСР 103561885), висновок щодо застосування норм частини 3 статті 215, частин 1, 2 статті 216 ЦК України таким чином:
"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.
Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові".
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 у справі №910/2389/23 наголошено наступне:
«Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17, постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20).
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21).
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватноправових конструкцій (зокрема, конструкції оспорюваного правочину). Правопорядок не може допускати ситуації, коли правомірна конструкція (зокрема, конструкції оспорюваного правочину) застосовується не для тієї мети, для якої вона призначена, та за відсутності умов, за яких вона може бути застосована (зокрема, за відсутності порушеного приватного права чи інтересу чи коли при застосуванні конструкції оспорюваного правочину не здійснюється присікання порушеного приватного права чи/та інтересу або ж їх відновлення) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 352/1070/17).».

Як встановлено судами у даній справі, договір № 4-Т-25 від 10.04.2025, укладений між відповідачами за результатами спрощеної публічної закупівлі, після відхилення пропозиції позивача, повністю виконано, що підтверджується належними доказами у матеріалах справи.
Враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду з приводу спорів про визнання недійними правочинів, господарський суд дійшов вірного висновку, що вимога позивача про визнання його недійсним (договору № 4-Т-25 від 10.04.2025) не може забезпечити реального відновлення порушених прав позивача, оскільки останнім не заявлено у позовній заяві щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, крім того, такі наслідки недійсності (реституція) в даній ситуації є неможливими, оскільки повернення до процедури закупівлі не гарантує обрання саме позивача переможцем. 
Так само і окреме скасування протоколів замовника № 14 і № 15 від 04.04.2025, після укладення та виконання договору, також не матиме жодних правових наслідків для позивача.
Звідси, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним і неефективним, що відповідно до правових висновків Верховного Суду (зокрема, постанов від 26.05.2023 у справі №905/77/21, від 02.08.2023 у справі № 924/1288/21, від 29.10.2024 у справі № 924/298/23) є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Відтак, враховуючи обставини виконання договору, укладеного в результаті закупівлі, та беручи до уваги, що: (1) позивач звернувся з неефективною вимогою про визнання недійсною закупівлі, а саме щодо визнання недійсним рішення, яке реалізоване укладенням договору про закупівлю, (2) та одночасно з вимогою про визнання недійсним договору, не заявив вимоги щодо реституції або відшкодування збитків, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, прим цьому, зазначивши, що із урахуванням підстав для відмови в позові у зв`язку із неналежним способом захисту, у суду відсутня необхідність надавати правову оцінку іншим висвітленим в позові.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у своїй постанові від 15.03.2024 зі справи № 904/192/22 зазначив: «Оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)), що в свою чергу виключає як необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність подальшого дослідження підстав для визнання недійсним договору № 05-05-21-01 як оспорюваного правочину чи для встановлення його вірогідної нікчемності, надання правової оцінки висновкам судів попередніх інстанцій в частині неможливості застосування односторонньої реституції як такої, що не передбачена нормами законодавства України (схожі висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (пункт 8.18))» (пункт 43).
Звідси, є неспроможними доводи апелянта про: - порушення прав та інтересів ТОВ «Будконсалт Інжинірінг» є реальним та індивідуально вираженим; - у разі задоволення судом апеляційної скарги у цій справі спірна спрощена закупівля може бути проведена повторно за наслідком визнання спірного договору про закупівлю недійсним та скасування рішень Замовника №14 та №15, що надасть змогу позивачу захистити свої інтереси шляхом участі у повторній спрощеній закупівлі, тощо; - суд, наголошуючи на неефективному способі захисту права позивачем, не вказує, яку норма застосовує Верховний Суд у вказаних постановах, яка має бути застосована у даній справі та яка саме законна підстава для відмови в задоволенні позову, якщо порушення права ним встановлене; - суд вказує на вимоги про відшкодування збитків (у тому числі упущеної вигоди) або інші майнові вимоги, спрямовані на реальне відновлення порушених прав. Втім, позивач не погоджується з таким твердженням і зауважує, що стала судова практика також виключає й можливість заявлення й таких позовних вимог; - оскаржуване судове рішення не відображає за змістом вирішення цих питань, а мотивувальна частина не містить аналізу тих норм, що підлягали застосуванню та про які наголошено представником позивача як у судовому засіданні, так і в даній апеляційній скарзі.

Щодо посилань апелянта на принцип jura novit curia ("суд знає закони"), колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia".
Проте, цей принцип не може порушувати принцип диспозитивної, визначений статтею 14 ГПК України.
Так, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві, а в подальшому на скаржника в апеляційній скарзі викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, під час розгляду справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуальному права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або вибраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, виходячи з принципу "jura novit curia" ("суд знає закон"), під час розгляду справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацій відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушуватиме принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою), так і відповідача (який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). 
Звідси, суд виходив саме з тих предмету і підстав позову і способу захисту права, які сформував позивач у позовній заяві.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, розглядаючи заяву, дав оцінку наданим сторонами доказам, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2025 у справі №904/1704/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.09.2025 у справі №904/1704/25 – залишити без змін.
Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Будконсалт Інжинірінг" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено і підписано суддями Івановим О.Г., Парусніковим Ю.Б. 27.04.2026, суддею Верхогляд Т.А. (через перебування на лікарняному та у відпустці) 11.05.2026.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя  Ю.Б. Парусніков