МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2026 р.  	№ 640/10194/21 	
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу 

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Державного бюро розслідувань, вул. Петлюри Симона, 15,м. Київ,01032, вул. Панаса Мирного, 28,м. Київ,01011 	

про	визнання протиправними та скасування наказів від 12.03.2021 №1-д/дск, від 17.03.2021 № 114-ос; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,	

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач) з вимогами: 
визнати протиправним та скасувати наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби №1-д/дск від 12 березня 2021 року;
визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 зі служби в ДБР у запас №114-ос від 17 березня 2021 року;
поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу по виявленню необґрунтованих активів Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених організованими злочинними групами та виявлення необґрунтованих активів Головного оперативного управління Державного бюро розслідувань;
стягнути з Державного бюро розслідувань середній заробіток за час вимушеного прогулу
ІІ. Виклад позицій учасників справи
В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом Державного бюро №1-д/дск від 12.01.2021 на нього накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в Державному бюро розслідувань. Позивач стверджує, що його діях відсутній склад дисциплінарного правопорушення. Так, позивач відкидає звинувачення у порушенні норм статей 22, 24 Закону України "Про запобігання корупції», оскільки він відмовився від пропозиції неправомірної вигоди, а також письмово повідомив про таку пропозицію в.о. Директора Державного бюро розслідувань, як того вимагає стаття 24 Закону України "Про запобігання корупції», що підтверджується відповідними рапортами. Також, не підтвердженим є висновок службового розслідування про порушення п. 1 ч. 4 статті 25 Закону України "Про Державне бюро розслідувань". Позивач зауважує, що у висновку за результатами службового розслідування, у рішенні дисциплінарної комісії та суб`єктом звільнення не вказано, в чому саме відобразилось невиконання чи неналежне виконання обов`язків, не наведено, які положення контракту були порушені позивачем та в чому ці порушення виявлялися, взагалі, жодним чином не обґрунтовувалися зазначені твердження з посиланням на відповідні докази, а було відтворено лише фабулу правопорушення. Крім того, на думку позивача, спірні накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності і про звільнення зі служби в Державному бюро розслідувань у запас було видано неуповноваженим суб`єктом. Правовою підставою для такого висновку позивач зазначає ч. 4 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що головою дисциплінарної комісії є особа, яка проводила щодо позивача заходи по документуванню у кримінальному провадженні, давала доручення оперативним працівникам та контролювала хід їх виконання тощо. Позивач вважає, що при прийнятті ним (участі у голосуванні) як головою дисциплінарної комісії рішення щодо звільнення мав місце реальний конфлікт інтересів. Також, позивач наголошує, що звільнення пов`язане з отриманням та повідомленням ним інформації про корупцію в правоохоронних органах, в тому числі в Державному бюро розслідувань, а, значить, набуттям позивачем статусу викривача корупції та, відповідно, імунітету викривача. Далі, позивач вказує на обмеження його прав при проведенні службового розслідування, що виразилося в проведенні засідання дисциплінарною комісією без його участі, ігноруванні його клопотання про відкладення розгляду з поважних причин, не ознайомлення з висновком дисциплінарної комісії.
Відповідач проти позову заперечив, у відзиві зазначив, що підставою для проведення службового розслідування стала інформація щодо можливої причетності ОСОБА_1 до вимагання та одержання ним неправомірної вигоди в сумі 15000 грн від директора одного з товариств з обмеженою відповідальністю м. Запоріжжя (службова записка Управління внутрішнього контролю ДБР від 07.12.2020 №926/10- 10/07/20). В ході службового розслідування, дисциплінарна комісія не вирішувала питання обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, а лише перевіряла встановлені за результатами службового розслідування обставини на предмет дотримання вимог, що ставляться до осіб рядового та начальницького складу ДБР Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу, та наявності в діях ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку. У результаті вчинення дій, що порочать звання працівника ДБР і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності ДБР установлено, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника ДБР, зашкодила репутації ДБР та авторитету державного правоохоронного органу. При цьому, хоча рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, і прийнято у тому числі на підставі відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження, розпочатого відносно ОСОБА_1 , ґрунтується на самостійних правових підставах та доказах, отриманих в ході службового розслідування. Відповідач спростовує наявність у позивача статусу викривача, оскільки позивач не повідомляв, а ні в.о. Директора ДБР, ні спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції УВК ДБР про вчинення працівниками ДБР корупційного правопорушення. Зокрема, стосовно посадових осіб, у яких могла виникнути суперечність між їх приватними інтересами стосовно позивача та службовими повноваженнями, що так чи інакше могло вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття ними рішень стосовно позивача. У рапортах ОСОБА_1 від 07.12.2020 та 08.12.2020 до в.о. Директора ДБР не міститься об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення окремими працівниками правоохоронних органів, та не міститься фактичних даних, які вказують на ознаки складу злочину. Також, відповідач не погоджується з твердженнями позову про прийняття спірних наказів неуповноваженою особою і посилається на відсутність визнання протиправними та скасування наказів ДБР на підставі, яких ОСОБА_2 приступав до виконання обов`язків Директора ДБР, як і доказів неправдивості внесених до ЄДРПОУ відомостей, щодо керівника ДБР у спірний період. 
До суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що відповідач обґрунтовує свої заперечення, наведені у відзиві, посилаючись виключно на матеріали кримінального провадження без наведення фактичних даних та доказів щодо наявності ознак та складу дисциплінарного проступку. Відповідач ніяким чином не наводить та не аналізує докази та факти, встановлені саме службовим розслідуванням в ракурсі наявності складу саме дисциплінарного правопорушення в діях Позивача. Відповідачем на надано відповіді, які саме діяння позивача він вважає порушенням Присяги, умов контракту, невиконанням чи неналежним виконанням посадових обов`язків, порушенням ст.ст. 22, 24 ЗУ «Про запобігання корупції».
В запереченнях відповідач вказав, що не погоджується з твердженням представника позивача, що під час службового розслідування Відповідач фактично оцінював докази в рамках кримінального провадження та посилається виключно на матеріали кримінального провадження, результати цього службового розслідування ґрунтуються на самостійних правових підставах, заснованих на дослідженні службової документації та відібраних поясненнях працівників ДБР, причетних до досліджуваних подій, а не лише на матеріалах кримінальної справи. Також, відповідач зазначає, що подія, що відбулась у місті Запоріжжі, набула широкого розголосу та суспільного резонансу, що лише підтверджує факт завдання шкоди репутації ДБР внаслідок вчинених позивачем протиправних дій, зокрема, про що свідчать низка публікацій. На думку відповідача, вчинення будь-яких протиправних дій, особливо пов`язаних з корупційною складовою, безумовно дискредитують звання особи рядового і начальницького складу й негативно впливають на рівень авторитету та довіри до ДБР з боку суспільства. Позивач, у силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний був не допускати зав`язків, що ганьблять звання особи рядового і начальницького складу ДБР або підривають авторитет ДБР, інших відносин, які носять корисливий або протиправний характер. Події, що відбулись 07.12.2020 за участю позивача, створили суспільний резонанс та завдало непоправної шкоди авторитету діяльності ДБР (дискредитовано ДБР). Окрім того після одержання неправомірної вигоди, під час затримання позивач чинив опір співробітникам правоохоронних органів, завдав шкоди здоров`ю працівника ДБР та втік з місця вчинення протиправних дій, позбувшись отриманих грошових коштів. Позивач вимагаючи 15000 грн. від директора товариства за не перешкоджання веденню господарської діяльності, використав своє становище з метою одержання неправомірної вигоди для себе. Стосовно неявки позивача в засідання Дисциплінарної комісії ДБР. яке відбулось 02.03.2021 о 17:30. щодо розгляду матеріалів службового розслідування, відповідач звертає увагу на те, що разом із заявою про відкладення засідання на інший час та дату, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження неможливості прибути на засідання комісії у зазначений час. При цьому у своїй заяві позивач стверджував лише про імовірність можливого запізнення, однак ані Дисциплінарній комісії ДБР. ані надалі до суду, доказів неможливості прибути в засідання комісії о 17:30 саме з поважних причин позивачем не надано.
ІІІ. Рух справи 
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2021 позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 
Цією ж ухвалою суд залишив без задоволення заяву позивача про залучення до участі у справі у якості третьої особи Національного агентства з питань запобігання корупції.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2825-ІХ, матеріали справи № 640/10194/21 скерували за належністю до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Ухвалою від 09.04.2025 справу прийнято до провадження суддею Дерев`янко Л.Л.
ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом
Позивач - ОСОБА_1 , 12.11.2020 за результатами конкурсу призначений на посаду старшого оперуповноваженого Головного оперативного управління ДБР, та у відповідності до пунктів 42-44 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 укладено з ним контракт про проходження служби у ДБР. 
Наказом ДБР від 24.11.2020 № 639-ос/дск від 24.11.2020 ОСОБА_1 з 25.11.2020 переведено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу по виявленню необґрунтованих активів Управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених організованими злочинними групами та виявлення необґрунтованих активів Головного оперативного управління ДБР.
07.12.2020 до керівництва ДБР надійшла службова записка Управління внутрішнього контролю ДБР №926/10- 10/07/20 щодо можливої причетності старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу по виявленню необґрунтованих активів управління оперативного забезпечення розслідування кримінальних правопорушень, вчинених організованими злочинними групами та виявлення необґрунтованих активів, головного оперативного управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 до вчинення правопорушень, а саме до вимагання та одержання неправомірної вигоди в сумі 15000 грн від ІНФОРМАЦІЯ - директора товариства з обмеженою відповідальністю ІНФОРМАЦІЯ міста Запоріжжя (далі - директор ТОВ)
Наказом в.о. директора ДБР від 08.12.2020 № 821 призначене службове розслідування, під час якого відповідними наказами ДБР (від 08.12.2020 № 821, від 05.01.2021 №5, від 05.02.2021 № 91) ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов`язків (посади) на час проведення службового розслідування.
В рамках службового розслідування, з метою підтвердження або спростування інформації щодо причетності ОСОБА_1 до події, яка відбулася 07.12.2020 у м. Запоріжжі, службовими особами Управління внутрішнього контролю ДБР - досліджено матеріали кримінального провадження №62020000000000934, відібрано пояснення слідчих Головного слідчого управління ДБР, оперативних співробітників Управління забезпечення особистої безпеки та Головного оперативного управління ДБР, в тому числі безпосередньо у позивача, а також інші матеріали, які стосуються обставин справи. 
За результатами службового розслідування Управлінням внутрішнього контролю ДБР складено Висновок службового розслідування від 19.02.2021 №6/10-10/9/21 (арк. справи 87, т.1)
Відповідно до висновку, службовим розслідуванням встановлено, що 16.11.2020 на підставі заяви директора ТОВ від 14.11.2020 слідчим Головного слідчого управління ДБР ІНФОРМАЦІЯ до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості щодо повідомлення про кримінальне правопорушення та розпочато кримінальне провадження № 62020000000000934 за частиною 3 статті 368 КК України (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою).
Відповідно до заяви директора ТОВ, ОСОБА_1 вимагав від нього неправомірну вигоду у сумі 15 000 грн. за не перешкоджання веденню господарської діяльності.
У подальшому 07.12.2020, ОСОБА_1 під час зустрічі з директором ТОВ, перебуваючи у м. Запоріжжі, в своєму автомобілі, отримав від директора ТОВ кошти у сумі 15 000 грн, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Далі, у висновку службового розслідування зазначено, що, після цього з метою забезпечення проведення огляду місця події працівники правоохоронних органів підійшли до автомобіля ОСОБА_1 , відкрили двері та представились представникам ДБР, що підтверджується їхніми поясненнями. Проте, позивач закрив двері автомобіля, заблокувавши їх центральним замком, та почав хаотичний рух автомобілем, незважаючи на те, що перед автомобілем перебував правоохоронець. В результаті зазначених дій ОСОБА_1 були створені передумови, які створювали ризик для життя та здоров`я правоохоронця та фактично призвели до нанесення тілесних ушкоджень останньому, а саме забій м`яких тканей обох нижніх кінцівок та забій м`яких тканин живота, що підтверджується медичною довідкою. Співробітниками ДБР було застосовано спеціальний засіб для відстрілу гумових куль. 
Незважаючи на вжиті заходи із затримання, ОСОБА_1 зник з місця події.
Слідчий у кримінальному провадженні № 62020000000000934 повідомив ОСОБА_1 про підозру (заочно, враховуючи відсутність відомостей про його місце перебування) у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 27, частини 3 статті 368 КК України.
У висновку службового розслідування також вказано, що зазначені події підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 62020000000000934 та поясненнями співробітників ДБР, а також свідченнями директора ТОВ.
Також, у висновку службового розслідування зазначено, що у період з 08.12.2020 по 29.01.2021 за час проведення службового розслідування ОСОБА_1 не перебував на робочому місці.
Під час службового розслідування встановлено, що 08.12.2020 ОСОБА_1 без поважних причин не прибув на місце роботи, безпосереднього керівника про причини відсутності на робочому місці не попередив та у подальшому пояснити не зміг. Даний факт зафіксовано працівниками ДБР у Акті про відсутність працівника на робочому місці.
ОСОБА_1 в ході службового розслідування надав свої пояснення, в яких зазначив що йому було наказано провести зустріч з директором ТОВ у місті Запоріжжі та з дозволу керівництва ним було здійснено виїзд до міста Запоріжжя. ОСОБА_1 вказує, що коли директор ТОВ вийшов з його автомобіля, до нього підбіг чоловік у цивільному одязі, якого він раніше не бачив, і він з метою свого захисту автомобіля зачинив двері авто. Почувши звуки, схожі на постріли, і отримавши шок, почав рух автомобілем. Група, яка фактично на нього напала, ніяким чином не ідентифікувалася, а саме усі були у цивільному.
У висновку службового розслідування надано оцінку викладеній позивачем позиції, опитано працівників ДБР, і встановлено, що відповідно до пояснень безпосередніх керівників позивача, починаючи з дня призначення ОСОБА_1 не було залучено до супроводу кримінальних справ, зокрема по м. Запоріжжю, не надавалося жодного доручення слідчих на проведення оперативно-розшукових дій. Крім того, 07.12.2020 позивач знаходився у відпустці за свій рахунок. Також, правоохоронці які здійснювали затримання ОСОБА_1 пояснили, що оперативний працівник, який відчинив водійські двері, представився співробітником ДБР, пред`явив службове посвідчення та притримуючи двері попросив ОСОБА_1 вийти для проведення огляду місця події. 
В матеріалах справи, серед іншого, міститься витяг з ЄРДР від 16.11.2020 №62020000000000934, відповідно до якого внесено відомості за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 368 КК України: працівник правоохоронного органу вимагає неправомірну вигоду у громадянина України.
Також, наявні наступні документи, зокрема: повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення від 08.12.2020, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 05.01.2021 про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ухвала Київського апеляційного суду від 03.03.2021, акт про відсутність працівника на робочому місці 08.12.2020.
25.02.2021 повідомлено ОСОБА_1 про дату, місце та час розгляду матеріалів службового розслідування відносно нього.
Позивач звертався із заявами про ознайомлення із матеріалами службового розслідування відносно нього, у зв`язку з чим 26.02.2021 та 01.03.2021 матеріали службового розслідування надавалися ОСОБА_1 для ознайомлення.
02.03.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою про відкладення засідання Дисциплінарної комісії ДБР та не розглядати матеріали службового розслідування без його участі (арк. справи 46, т.2).
02.03.2021 Дисциплінарна комісія ДБР, розглянувши передані матеріали службового розслідування без участі позивача, склала висновок № 2 дск від 02.03.2021 (арк.справи 32,т.2), яким констатувала факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку та рекомендувала в.о. Директора ДБР застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в ДБР. 
Наказом ДБР від 12.03.2021 №1-д/дск за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушені вимог:
1) присяги осіб рядового та начальницького складу ДБР, складеної 16.11.2020; 
2) пунктів 1, 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту; 
3) абзаців 2-5, 10, 16 пункту 32 Положення №743;
4) контракту про проходження служби у ДБР від 12.11.2020 №312; 
5) статей 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в ДБР (арк.справи 51,т.2) 
Наказом ДБР від 17.03.2021 №114-ос/дск, відповідно до пунктів 8, 9, 19-1 частини 1 статті 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", статті 11, пункту 7 частини 3 статті 13 Дисциплінарного статуту, ОСОБА_1 звільнено зі служби в ДБР у запас майора ДБР з 18.03.2021, з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 12.11.2020 №312 (арк.справи 53, т.2).
До матеріалів справи відповідачем додано паперові копії електронних доказів , а саме розміщених в мережі Інтернет публікацій, в яких висвітлено події, які відбулись 07.12.2020 у м. Запоріжжі:
https://www.unn.com.ua/ru/news/1906602-u-zaporizhzhi-spivrobitnik-dbr-vtik-pid-chaszatrimannya-na-khabari;
http://1news.zp.ua/ru/uvaga-pravoohoronczi-ogolosili-v-rozshuk-spivrobitnika-dbr-yakijvtik-pid-chas-speczoperaczi%D1%97-v-zaporizhzhi;
https://cripo.com.ua/news/crime/v-zaporozhe-sotrudnik-gbr-sbezhal-vo-vremyazaderzhaniya-na-vzyatke; 
https://actual.today/stali-izvestny-podrobnosti-strelby-po-avtomobilju-sotrudnika-gbr-vzaporozhe; 
https://zp.depo.ua/ukr/zp/u-zaporizhzhi-politsiya-strilyala-u-spivrobitnika-dbr-zmi202012071255690;
https://forpost.media/novosti/u-zaporizhzhi-dbr-zatrimuvalo-vlasnogo-spivrobitnikajakogo-zlovili-na-habari-novi-detali.html; 
https://gordonua.com/news/localnews/v-zaporozhe-vo-vremya-zaderzhaniya-na-vzyatkesbezhal-sotrudnik-gbr-smi-1530551.html; 
https://patrioty.org.ua/society/u-zaporizhzhi-lovliat-spivrobitnyka-dbr-nove-oblychchiapravookhoronnykh-orhaniv-vteklo-pid-chas-otrymannia-khabara-355322.html;
https://policecontrol.info/novini/u-zaporizhzhi-politsejski-vlashtuvaly-strilyanynu-ipogonyu-za-spivrobitnykom-dbr-vtik-pid-chas-zatrymannya-na-habari-zmi/;
https://24tv.ua/zaporizhzhi-politseyski-obstrilyali-novini-zaporizhzhya-sogodni_n1479889;
https://1news.com.ua/ipol/u-zaporizhzhi-spivrobitnyk-dbr-vtik-pid-chas-zatrymannya-nahabari.html
https://nnovosti.info/news/u_zaporizhzhi_spivrobitnik_dbr_vtik_pid_chas_zatrimannja_na_haba56132.html
https://tv5.zp.ua/ru/news/dbr-ivcja-jakij-vtik-pid-chas-specoperacii-v-centri-zaporizhzhjarozshukujut/ (арк. справи 150-167, т.2).
Також, в матеріалах справи є рапорти позивача до в.о. директора ДБР від 07.12.2020 (арк.справи 16,т.1) і 08.12.2020 (арк.справи 21,т.1), в яких він повідомляв, що виконував в м. Запоріжжі завдання керівництва і отримав пропозицію неправомірної винагороди. Крім того, на думку позивача, в діях співробітників правоохоронного органу вбачається ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 370 КК України, а саме: провокація підкупу. 
За результатами розгляду рапортів ДБР листами від 18.12.2020 № 6189зкп/10-5-02-02-17972/20 (арк. справи 27, т.1) та від 04.01.2021 №6358зкп/10-5-02-02-149/21 (арк. справи 29, т.1) повідомило позивача про відсутність достатніх підстав для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, оскільки в рапортах не міститься об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення окремими працівниками правоохоронних органів.
Не погодившись з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення зі служби, позивач оскаржив їх до суду. 
V. Джерела права 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII (далі- Закон № 794-VIII), Законом України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VII, Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут), Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року № 743 (далі - Положення № 743), Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань стосовно працівників Державного бюро розслідувань, затвердженою наказом Державного бюро розслідувань від 14.01.2020 № 9 (далі - Інструкція № 9) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.1 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Згідно з ч.1 ст.3 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань організовується і діє на засадах: 1) верховенства права, відповідно до якого людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; 2) законності; 3) справедливості; 4) неупередженості; 5) незалежності і персональної відповідальності кожного працівника Державного бюро розслідувань; 6) відкритості та прозорості діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю, підзвітності і підконтрольності визначеним законом державним органам. Державне бюро розслідувань діє гласно тією мірою, що не порушує права і свободи людини і громадянина, не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та законодавства про державну таємницю; 7) політичної нейтральності і позапартійності. Використання Державного бюро розслідувань у партійних, групових чи особистих інтересах не допускається. Діяльність політичних партій у Державному бюро розслідувань забороняється; 8) єдиноначальності у реалізації повноважень Державного бюро розслідувань. Принцип єдиноначальності не заперечує принципу процесуальної самостійності слідчого органу Державного бюро розслідувань.
Частиною 1 ст.14 Закону № 794-VIII передбачено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Відповідно до ч. 3 ст.14 Закону № 794-VIII на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки визначає Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743, а для державних службовців порядок проходження служби врегульовано положеннями Закону України «Про державну службу».
Відповідно до положень пункту 32 Положення № 743, особи рядового та начальницького складу, зобов`язані: чесно і сумлінно додержуватися присяги, Конституції та законів України; добросовісно і в повному обсязі виконувати покладені на них згідно із займаною посадою службові обов`язки, накази безпосередніх та прямих керівників (начальників); додержуватися правил професійної етики; додержуватися вимог антикорупційного законодавства; берегти та підтримувати в належному стані передані їм у користування майно, озброєння і техніку; постійно підвищувати рівень професійних знань, удосконалювати свою майстерність; виявляти повагу до колег по службі, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу; не рідше одного разу на рік проходити психофізіологічне дослідження із застосуванням поліграфа, комплексний медичний огляд, а у разі потреби - цільовий медичний огляд; сприяти підтриманню порядку і дисципліни; звертатися із службових питань до свого безпосереднього керівника (начальника) і з його дозволу - до прямого керівника (начальника); доповідати своїм безпосереднім керівникам (начальникам) про події та обставини, що стосуються виконання службових обов`язків, а також про зроблені їм іншими керівниками (начальниками) зауваження; повідомляти безпосереднього керівника (начальника) про місце свого перебування під час відпустки та у разі відсутності на службі з інших поважних причин (перебування на лікарняному, тощо); з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час.
Згідно з ч.6 ст. 14 Закону № 794-VIII на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовців Державного бюро розслідувань здійснюється відповідно до Закону України "Про державну службу" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
За приписами ст.12 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Стаття 13 Дисциплінарного статуту передбачає, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону № 794-VIII, з метою запобігання і виявлення правопорушень у діяльності працівників Державного бюро розслідувань у складі центрального апарату Державного бюро розслідувань та його територіальних управлінь діють підрозділи внутрішнього контролю.
Згідно з ч.2 ст. 24 Закону № 794-VIII підрозділ внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань має такі обов`язки: 1) запобігання вчиненню правопорушень працівниками Державного бюро розслідувань згідно з вимогами законів України "Про запобігання корупції" та «Про державну службу"; 2) здійснення контролю за дотриманням працівниками Державного бюро розслідувань правил етичної поведінки, вимог щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів; 3) проведення перевірок працівниками Державного бюро розслідувань на доброчесність та моніторингу способу їх життя; 4) проведення з особами психофізіологічних інтерв`ю із застосуванням поліграфа під час вступу на службу та проходження служби в Державному бюро розслідувань; 5) перевірка інформації, що міститься у зверненнях фізичних та юридичних осіб, медіа, інших джерелах, у тому числі отриманої через спеціальну телефонну лінію, сторінку в мережі Інтернет, засоби електронного зв`язку Державного бюро розслідувань, щодо причетності працівників Державного бюро розслідувань до вчинення правопорушень; 6) проведення службового розслідування стосовно працівників Державного бюро розслідувань; 7) проведення спеціальної перевірки щодо осіб, які претендують на призначення на посади в Державному бюро розслідувань; 8) вжиття заходів щодо захисту працівників Державного бюро розслідувань, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Державного бюро розслідувань; 9) консультування працівників Державного бюро розслідувань щодо правил етичної поведінки, конфлікту інтересів, декларування майна, доходів, видатків та зобов`язань фінансового характеру.
Підстави та порядок проведення службового розслідування (перевірки) стосовно працівників ДБР та прийняття рішень, а також компетенцію структурних підрозділів, посадових та інших осіб при його проведені визначено Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань стосовно працівників ДБР, затвердженого наказом ДБР від 14.01.2020 року №9.
Службове розслідування проводиться з метою встановлення: неправомірних дій працівника Бюро, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням працівником Бюро своїх обов`язків; наявності або відсутності вини працівника Бюро; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства, організаційно-розпорядчих документів тощо; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Службове розслідування відносно працівників Бюро проводиться Управлінням внутрішнього контролю Бюро.
Відповідно до ч.4 ст. 25 Закону № 794-VIII підставами для притягнення працівника Державного бюро розслідувань до дисциплінарної відповідальності є: 1) невиконання чи неналежне виконання обов`язків; 2) незаконне розголошення інформації з обмеженим доступом, що стала відома працівнику у зв`язку з виконанням ним своїх повноважень; 3) перевищення своїх повноважень, якщо таке перевищення не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 4) публічне висловлювання, що є порушенням презумпції невинуватості; 5) негативні результати перевірки на доброчесність або моніторингу способу життя працівника; 6) порушення правил професійної етики; 7) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або неправомірних особистих інтересах інших осіб; 8) інші підстави, передбачені Законом України "Про державну службу" для працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, Дисциплінарним статутом Національної поліції України для працівників Державного бюро розслідувань, які є особами рядового і начальницького складу, та Кодексом законів про працю України.
VІ. Оцінка суду
Повертаючись до обставин справи суд зазначає, що прийняттю оскаржуваних наказів передувало проведення службового розслідування, за висновками якого позивач вчинив дисциплінарний проступок.
Оцінюючи зазначені в позові підстави, суд дійшов таких висновків.
Щодо наявності (відсутності) в діях позивача складу дисциплінарного правопорушення (проступку)
Як зазначалось вище, позивач обґрунтовує свою позицію в цій частині тим, що у висновку службового розслідування не зазначено, в чому полягає склад дисциплінарного проступку, не вказано в чому саме відобразилось невиконання чи неналежне виконання обов`язків, не наведено, які положення контракту були порушені та в чому ці порушення виявлялися, висновки службового розслідування спираються лише на матеріали кримінального провадження 
В зв`язку з цим суд наголошує на тому, що дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення поліцейських до конкретного виду юридичної відповідальності здійснюється за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами. 
В постанові від 06.02.2025 у справі № 420/17186/22 Верховний Суд, аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зазначав, що не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06.10.1982 у справі "X. v. Austria" про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07.10.1987 у справі "C. v. the United Kingdom" про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі "Ringvold v. Norway", заява №34964/97). Відтак зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Тож вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення осіб до дисциплінарної відповідальності застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, а також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.02.2020 у справі № 260/1118/18, від 28.02.2020 у справі № 825/1398/17, від 06.03.2020 у справі № 804/1758/18 та від 20.10.2020 у справі № 340/1502/19, а також від 22.02.2023 у справі № 200/11036/20-а, від 14.03.2023 у справі № 320/1206/21, тощо.
В контексті особливостей спірних правовідносин слід також зазначити, що відсутність вироку суду про визнання особи винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні не є підставою для скасування наказів, якими така особа звільняється зі служби у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення, адже особа звільняється не за вчинення злочину, а за порушення службової дисципліни.
При цьому, спірним наказом № 1-д/дск від 12.03.2021, яким позивача визнано винним у вчинені дисциплінарного проступку, зазначено, що позивачем порушено присягу осіб рядового та начальницького складу ДБР, складеної 16.11.2020; пункти 1, 6 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту; абзаци 2-5, 10, 16 пункту 32 Положення №743; контракт про проходження служби у ДБР від 12.11.2020 №312; статті 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції».
Суд звертає, що присяга, яку складено позивачем 16.11.2020, передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно. Порушення етичних, правових та службово-дисциплінарних норм поведінки свідчить про факт порушення Присяги. 
Також, укладений 12.11.2020 між ОСОБА_1 та ДБР контракт покладає на позивача обов`язок неухильно дотримуватися нормативно-правових актів, що регулюють порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу ДБР, сумлінно виконувати вимоги присяги та дотримуватися службової дисципліни.
Невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.
Суд погоджується з відповідачем, що позивач, у силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний був не допускати зв`язків, що ганьблять звання особи рядового і начальницького складу ДБР або підривають авторитет ДБР, інших відносин, які носять корисливий або протиправний характер.
Події, які відбулись 07.12.2020 у м. Запоріжжі, відображені у висновку службового розслідування, встановлені не лише на підставі матеріалів кримінального провадження, а й з письмових пояснень інших учасників цих подій. 
В результаті комісія встановила вчинення позивачем дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди, що не корелюється із особливим статусом працівника правоохоронного органу та суперечить Присязі особи рядового і начальницького складу ДБР.
Крім того, підтвердженими є висновки відповідача про наявність поза процесуальних відносин між позивачем і директором ТОВ.
Також, в ході службового розслідування була перевірена інформація, викладена позивачем у своїх поясненнях, щодо виконання 07.12.2020 у м. Запоріжжі завдань керівництв, яка підтвердження не знайшла.
Далі, з пояснень правоохоронців встановлено, що при затримані позивача оперативні працівники представились ОСОБА_1 і попросили вийти з автомобіля.
Зазначені пояснення спростовують твердження позивача, що невиконання цих вимог, залишення місця події, хаотичний рух автомобілем, який завдав шкоду здоров`ю працівника ДБР, зумовлені тим, що позивач не вірно зрозумів обстановку. 
За висновком службового розслідування, ОСОБА_1 , будучі обізнаним, хто саме його затримував та за що, вводить в оману слідчого ДБР, керівництво ДБР, Генерального прокурора України, голову комітету ВРУ з питань правоохоронної діяльності, підриває авторитет правоохоронного органу з метою свого виправдання та залишення на службі.
При цьому пунктом 6 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 17.08.2019 по справі № 806/2555/17, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (національної поліції) за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби. Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Суд враховує, що події, які відбулись в м. Запоріжжі 07.12.2020, за участю позивача, набули широкого розголосу в засобах масової інформації та суспільного резонансу, що мало негативний вплив на репутацію ДБР. 
Висвітлена в мережі Інтернет інформація, зокрема, розміщена за адресами: 
http://1news.zp.ua/ru/uvaga-pravoohoronczi-ogolosili-v-rozshuk-spivrobitnika-dbr-yakijvtik-pid-chas-speczoperaczi%D1%97-v-zaporizhzhi; 
https://24tv.ua/zaporizhzhi-politseyski-obstrilyali-novini-zaporizhzhya-sogodni_n1479889;
https://1news.com.ua/ipol/u-zaporizhzhi-spivrobitnyk-dbr-vtik-pid-chas-zatrymannya-nahabari.html
https://nnovosti.info/news/u_zaporizhzhi_spivrobitnik_dbr_vtik_pid_chas_zatrimannja_na_haba56132.html
https://tv5.zp.ua/ru/news/dbr-ivcja-jakij-vtik-pid-chas-specoperacii-v-centri-zaporizhzhjarozshukujut/ 
дискредитує ДБР в цілому та негативно впливає на формування позитивної думки щодо правоохоронних органів серед суспільства.
Також, в матеріалах службового розслідування зафіксовано відсутність позивача на службі без поважних причин 08.12.2020.
Жодних пояснень такої відсутності позивач ні в ході службового розслідування, ні до суду не надав.
Суд погоджується з висновками службового розслідування, що вказаний факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 08.12.2020 без поважних причин та без повідомлення свого керівництва свідчить про порушення ним частини першої статей 11 та 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», пункту 32 положення «Про проходження служби особами рядового та начальницького складу державного бюро розслідувань», затвердженого постановою КМУ від 5.08.2020 № 743 та має ознаки дисциплінарного проступку.
Отже, рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, хоч і прийнято в тому числі на підставі відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження, розпочатого відносно нього за ознаками кримінальних правопорушень, однак ґрунтується на самостійних правових і фактичних підставах.
Зафіксовані у висновку службового розслідування обставини у своїй сукупності свідчать про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який виразився, зокрема, у поза процесуальних відносинах з керівником суб`єкта підприємницької діяльності, створення загрози для життя і здоров`я працівників правоохоронних органів, які здійснювали затримання, залишення місця події, нещирості при викладенні подій під час службового розслідування, спотворення відомостей про події у зверненнях до третіх осіб, відсутності на службі без поважних причин 08.12.2020. Такі дії суд оцінює як порушення Присяги, якою позивач зобов`язався бути чесним, сумлінним та дисциплінованим. Оскільки події, які відбулись 07.12.2020 у м. Запоріжжі, набули широкого резонансу, висвітлені в засобах масової інформації з негативної для ДБР сторони, суд вбачає наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача і завданням шкоди авторитету служби. В свою чергу, відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає, в тому числі, у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. 
За таких обставин, суд доходить висновку про наявність у діях позивач складу дисциплінарного проступку. 
Щодо твердження позивача, що спірні накази видано неуповноваженим суб`єктом - в.о. директора ДБР ОСОБА_2.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.
Пунктами 1, 2, 9 ч. 1, ч. 4 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки; призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.
У разі звільнення директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення ректора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування директора Державного бюро розслідувань було відомо.
У свою чергу, відповідно до п.п. 3 та 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
З системного аналізу вказаних норм вбачається, що директор ДБР займає найвищу посаду в ДБР, яка є державною службою особливого характеру та прийняття на яку здійснюється на конкурсній основі.
При цьому, зазначені повноваження директора ДБР притаманні і як суб`єкту призначення, і як керівнику державної служби, а встановлені особливості здійснення таких повноважень також дають підстави для висновку, що до особи, яка виконує обов`язки директора ДБР, переходить весь спектр повноважень директора, у том числі призначення на посади та звільнення з посад, зокрема, директорів та заступників директорів територіальних управлінь ДБР.
Норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» оперують поняттям суб`єкт призначення, тобто законодавець, конструюючи норму в такий спосіб фактично ототожнив суб`єкта призначення та керівника державної служби.
Хоча, у більшості державних органів керівником державної служби є керівник державного органу (наприклад, у інспекціях, агентствах, адміністраціях, службах тощо).
Проте, в органах, які очолюють особи, що обіймають політичні посади або повністю складаються з таких осіб (наприклад, Кабінет Міністрів України) чи обіймають інші посади, що не належать до посад державної служби (наприклад, державні колегіальні органи), керівником державної служби, як правило, є керівник апарату (секретаріату) такого органу (наприклад, Вища рада правосуддя).
Інакше кажучи, суб`єкт призначення не обов`язково має бути керівником державної служби.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2. приступив до виконання повноважень директора на підставі наказу Державного бюро розслідувань від ІНФОРМАЦІЯ 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (арк. справи 127, т.2) на час спірних правовідносин керівником ДБР зазначено ОСОБА_2 , що відповідно до приписів ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є достатнім доказом на підтвердження його повноважень.
З урахуванням викладеного, посилання позивача на відсутність повноважень у ОСОБА_2 на видання наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та про звільнення є безпідставними та не беруться судом до уваги.
Щодо прийняття рішення дисциплінарної комісії в умовах реального конфлікту інтересів як підстави позову 
Мотивуючи позов в цій частині, позивач зазначає, що голова дисциплінарної комісії - Козленко О.О. проводив щодо позивача заходи з документуванню у кримінальному провадженні, давав доручення оперативним працівникам та контролював хід їх виконання. 
Позивач наполягає, що прийняття Козленко О.О. як головою дисціплінарної комісії участі у голосуванні щодо звільнення позивача свідчить про реальний конфлікт інтересів. 
Водночас, з матеріалів справи суд встановив, що голова дисциплінарної комісії Козленко О.О. не приймав участь у голосуванні за результатами розгляду матеріалів службового розслідування відносно ОСОБА_1 , оскільки ним було заявлено самовідвід. Зазначене підтверджується висновком Дисциплінарної комісії, протоколом № 2 засідання Дисциплінарної комісії ДБР від 02.03.202.
Відтак, підстави позову в цій частині не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.
Щодо наявності у позивача статусу викривача корупції та, відповідно, імунітету викривача.
Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1700-VII).
Визначення викривача міститься у статті 1 Закону № 1700-VII та означає фізичну особу, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.
При цьому спеціально уповноваженими суб`єктами у сфері протидії корупції є органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.
Права та гарантії захисту викривача містяться у статті 53-3 Закону № 1700-VII.
У пункті 16-2 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України також міститься визначення викривача та означає фізичну особу, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.
В силу частини дев`ятої статті 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, дізнавач протягом 24 годин з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у письмовій формі повідомляє Національне агентство з питань запобігання корупції про початок досудового розслідування за участю викривача, підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені частиною п`ятою цієї статті.
Копія зазначеного повідомлення Національному агентству з питань запобігання корупції надається викривачу.
В постанові від 12.05.2026 по справі № 320/16100/23 Верховний Суд зазначив, що для того, щоб особа підлягала захисту як викривач принципово важливим є саме обґрунтоване переконання такої особи в тому, що інформація про яку повідомляється, є достовірною. Критерієм обґрунтованості переконання особи в достовірності інформації про такі правопорушення, яка повідомляється, вважається: вжиття особою заходів з метою отримання доказів правопорушення, про яке повідомляється (наприклад, направлення запитів, збирання документів, звуко-, відеозаписів, які засвідчують факти та обставини тощо); пріоритет публічного інтересу особи, яка повідомляє про порушення, над особистою образою чи зацікавленістю.
Варто зазначити, що основною метою викриття відповідної інформації має бути саме запобігання, виявлення, перешкоджання та припинення порушення вимог Закону № 1700-VII, вчинення корупційного чи пов`язаного з корупцією правопорушення іншою особою. Викривач повинен діяти як незацікавлений спостерігач щодо ситуації, про яку повідомляється, і потребувати захисту саме у зв`язку з повідомленням про відповідне правопорушення.
Як висновується з приписів наведених норм права, статус викривача підтверджується саме документами про повідомлення корупції, зокрема копією листа слідчого до НАЗК.
При цьому письмове повідомлення слідчого до НАЗК є ключовим документом для включення особи до системи захисту, а саме: НАЗК бере таку особу на облік для моніторингу дотримання її трудових та інших прав, а також захисту від звільнення, оскільки цей документ є юридичним доказом того, що особа має імунітет, передбачений статтею 53-4 Закону № 1700-VII. 
За обставинами цієї справи не встановлено, що повідомлення про початок досудового розслідування за участю позивача як викривача за рапортами позивача від 07.12.2020, від 08.12.2020 до в.о. директора ДБР надійшли до НАЗК. 
Відтак, відсутні підстави стверджувати, що позивач набув статусу викривача, який потребує захисту.
Щодо процедурних порушень, допущених відповідачем в ході проведення службового розслідування, розгляду справи та прийняття рішення дисциплінарною комісією як підстави позову
З аналізу позовної заяви суд встановив, що такі порушення полягають по-перше, в тому, що розгляд матеріалів службового засідання 02.03.2021 відбувся без участі позивача, по-друге, в тому, що його не ознайомили з висновком дисциплінарної комісії.
Відповідач заперечив проти позову в цій частині з тих підстав, що позивач був належним чином повідомлений про дату і час засідання Дисциплінарної комісії. Разом із заявою про відкладення засідання на інший час та дату, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження неможливості прибути на засідання комісії у зазначений час. При цьому у своїй заяві позивач стверджував лише про імовірність можливого запізнення, однак ані Дисциплінарній комісії ДБР, ані надалі до суду, доказів неможливості прибути в засідання комісії о 17:30 саме з поважних причин позивачем не надано. Така заява визнана членами комісії необґрунтованою, в тому числі з огляду на очевидність вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_1 та наявністю письмових пояснень позивача в матеріалах службового розслідування.
Оцінюючи доводи сторін в цій частині суд зауважує, що Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 у справі № 826/13000/18 сформулював загальні підходи до оцінки та значення правової процедури у процесі притягнення до відповідальності посадових осіб. Так, у цій постанові Верховний Суд визначив, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Суд наголосив, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Водночас у іншій справі у постанові від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 Верховний Суд указував, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, Суд зауважив, що деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
У цій постанові Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Тож у підсумку, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Натомість, за обставинами цієї справи, суд не має підстав для висновку, що розгляд матеріалів службового розслідування без участі позивача, а також не ознайомлення його з висновком дисциплінарної комісії вплинуло на правильність спірних рішень. 
VІІ. Висновки суду
Підсумовуючи викладене, суд висновує, що матеріалами службового розслідування встановлено обставини, які свідчать про вчинення позивачем дисциплінарного проступку. В ході розгляду справи не знайшли підтвердження факти, на які посилався позивач в обґрунтування своєї позиції щодо прийняття рішень неповноважним суб`єктом, в умовах конфлікту інтересів, з порушенням прав позивач як викривача, з порушенням процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Вирішуючи питання щодо відповідності застосованого до позивача стягнення вчиненому дисциплінарному проступку, суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.02.2022 у справі № 160/12290/20, згідно якого, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо. При цьому, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
З огляду на характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, доведеність його вчинення, а також встановлену Дисциплінарним статутом Національної поліції України дискрецію керівника у виборі виду дисциплінарного стягнення, суд приходить до висновку, що такий вид стягнення, як звільнення зі служби в ДБР є пропорційним покаранням за вчинений дисциплінарний проступок.
Таким чином, приймаючи оскаржувані накази щодо позивача відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування спірних наказів та поновлення позивача на службі в ДБР.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення як основних, так і похідних позовних вимог.
Відповідно до положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.
Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного бюро розслідувань (вул. Петлюри Симона, 15,м. Київ,01032 ЄДРПОУ 41760289) відмовити. 

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко