КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №754/15570/24        Головуючий у суді І інстанції: Зотько Т.А.
провадження №22-ц/824/7597/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кушнарьова Євгенія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач, через свого представника - адвоката Кушнарьова Є.І. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . 
Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 1993 року, особистих речей не має, не приймає в участі в оплаті житлово-комунальних послуг, позивач не може оформити субсидію на квартиру, чим об`єктивно обмежуються його права у користуванні майном. Отже, наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі тягне за собою для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає вільному розпорядженню цим майном, а відтак позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, адвокат Кушнарьов Є.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що у 1994 році шлюб між позивачем та ОСОБА_3 було офіційно розірвано, але фактично в 1993 році ОСОБА_3 забрала відповідача та переїхала разом з ним до свого нового чоловіка в інше місце постійного проживання.
Таким чином, з 1993 року та по теперішній час відповідач фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Даний факт було встановлено судом першої інстанції та підтверджено стороною відповідача.
Факт непроживання відповідача додатково було підтверджено копіями відповідних актів від 02.10.2024 року, складених мешканцями будинку, підписи яких посвідчено начальником ЖЕД-313, яке обслуговує житловий фонд Деснянського району м. Києва. Особисті речі та майно відповідача у квартирі відсутні.
18.09.2025 року суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання представника позивача про приєднання письмових пояснень свідків та повернув документи представнику позивача. Озвучена судом причина свого рішення - письмові пояснення свідків не завірені нотаріально. Однак представник позивача просить взяти до уваги письмові пояснення свідків, які не змогли прибути в судове засідання до суду першої інстанції.
Відповідач не допомагає позивачу, який є інвалідом І групи з 04.11.2025 року та непрацездатним за станом здоров`я (діабетична ретинопатія, глаукома, ускладнена катаракта обох очей тощо). Позивач досі не отримує пенсії та не має взагалі коштів для виживання, тому отримує безкоштовну допомогу від ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів».
Відповідач не підтримує родинні стосунки з позивачем, на контакт не виходить.
Станом на день звернення з позовом до суду (на 01.10.2024 року) загальна заборгованість за житлово-комунальні послуги становила більше 93 000 гривень, копії квитанцій про нарахування за житлово-комунальні послуги було додано до позову.
Станом на 26.01.2026 року (на дату подання апеляційної скарги) загальна сума заборгованості за ЖКП складає 143 183 грн 96 коп.. Відповідач не приймає участі в оплаті за житлово-комунальні послуги, жодної копійки не сплачував.
08.07.2005 року відповідач досяг повноліття і більше 20 років з цього часу не користувався своїм правом на приватизацію квартири, не брав жодної участі в утриманні свого батька, не допомагав йому, а коли виник судовий процес - почав через свого адвоката негативно характеризувати позивача. Позиція сторони відповідача грунтується лише на поясненнях без жодного доказу на підтвердження своїх слів, які суд безпідставно взяв до уваги при ухваленні рішення:
Зазначав, що відповідач вже довгий час проживає разом зі своєю дружиною та дитиною в районі ДВРЗ та поки живий позивач - питання погашення боргів за житлово-комунальні послуги та процес приватизації квартири є неактуальними та невигідними для відповідача.
Переїзд відповідача в інше постійне місце проживання разом зі своєю сім`єю не може вважатися поважною причиною непроживання в спірній квартирі.
Таким чином, відповідач відсутній без поважних причин та не проживає у квартирі більше 30 років (більше 20 років після досягнення повноліття), що значно перевищує строк, встановлений ст. 71 ЖК України. Домовленостей стосовно його відсутності або поважних причин постійного непроживання немає.
06 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Селецької О.В., в якій просила залишити без задоволення апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2025 року.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначала, що відповідач неодноразово намагався відновити стосунки з батьком, маючи вже власну родину та дітей, проте саме позивач не йде на контакт. Батько відповідача не бажає, щоб його онуки були зареєстровані за місцем проживання його сина, не бажає та не надає можливості реалізувати право на приватизацію квартири своєму синові, і сам не бажає брати участі в приватизації житла, яке надавалося як відомче житло саме батьку позивача. Будь-які пропозиції щодо оплати комунальних послуг відповідачем та/або вирішення питання про реструктуризацію наявного боргу по комунальним послугам ігнорує. Проте, за невідомих для відповідача ОСОБА_2 обставин, позивач ОСОБА_1 прийняв рішення позбавити житла сина (відповідача), а також позбавитись житла самому, про що повідомив відповідачу, коли останній намагався в черговий раз комунікувати з батьком.
Позивач даний факт не заперечував, та під час надання особисто пояснень у судовому засідання в суді першої інстанції, повідомив, що ним було знайдено певну юридичну особу, яка надає послуги з догляду за людьми, що їх потребують в обмін на отримання в подальшому права на належне особі житлове приміщення.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на момент залишення спірної квартири відповідач був неповнолітнім та не міг самостійно обирати місце свого проживання, а на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом до відповідача, у зв`язку з військовою агресією, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні був введений воєнний стан, який триває на час розгляду справи судом. Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 наділений правом користування спірною квартирою та має право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачем, тому будь-яке позбавлення відповідача у праві користування спірною квартирою, яка є єдиним житлом відповідача, призведе до порушенням його вищевказаного права та не є співрозмірним із переслідуваною метою.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповдіно до ч. 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій цієї статті наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Згідно позиції Верховного Суду, сформованої у справі №182/6536/13-ц від 18.03.2020 житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).
Встановлено, що на підставі єдиного відомчого ордеру №8277 від 28 серпня 1989 року, виданого за розпорядженням Управління справами Ради Міністрів УРСР, батьку позивача - ОСОБА_4 , було надано житло - спірна квартира АДРЕСА_3 на сім`ю з п`яти осіб: він, дружина ( ОСОБА_5 ), син - позивач ОСОБА_1 , дружина сина ОСОБА_3 та на онука - відповідача ОСОБА_2 (а.с.7).
На час видачі єдиного відомчого ордеру від 28.08.1989 року № 8277, позивачу було неповних 24 роки, відповідачу - 2 роки.
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 82 роки (а.с.9).
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва в квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованими двоє осіб - позивач та відповідач у справі (а.с.10).
Позивач додав до позовної заяви копію акту фактичного непроживання від 02.10.2024 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 фактично не мешкає в квартирі з 1993 року, особистих речей та майна в даній квартирі не має (а.с. 11,12).
Позивач в позовній заяві зазначав, що у 1993 році шлюб між позивачем та ОСОБА_3 (матір`ю відповідача) було розірвано, після чого ОСОБА_3 , забрала сина (відповідача) та переїхала разом з ним до свого нового чоловіка в інше місце постійного проживання.
Відповідно до картотеки обліку службового житла Деснянського району м. Києва, квартира АДРЕСА_1 не є службовою квартирою. Органом приватизації Деснянської РДА в м. Києві не проводилася приватизація вказаної квартири. Вказані обставини підтверджуються копією відповіді Деснянської РДА в м. Києві від 04.06.2025 року за вих. № 102-2493 (а.с. 94).
Встановлено, що в ході розгляду справи, судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача про допит в судовому засіданні в якості свідків осіб, які мешкають у даному будинку та підписали Акт про не проживання відповідача, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , однак в подальшому представник від допиту вказаних осіб відмовився з посиланням на складнощі у забезпеченні їх явки до суду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в акті про непроживання відповідача, чітку не встановлений період не проживання.
Допитана в якості свідка ОСОБА_8 , показала суду першої інстанції, що вона є найманою працівницею та забезпечує догляд позивача, який за станом свого здоров`я такого догляду потребує. За час, що вона надає допомогу позивачу у побуті, жодного разу відповідача вона не бачила, у спірній квартирі відсутні його особисті речі.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що починаючи з 1993 року, коли позивач з дружиною розлучились, вона забрала сина (відповідача) та пішла в іншу сім`ю. І з того часу син (відповідач) не проживав. Самостійно вирішувати питання місця проживання відповідач, з огляду на свій вік, на той момент вирішувати не міг. В подальшому, до смерті матері, позивач спілкувався сином (відповідачем) та його сім`єю, онуками, вони приїздили до квартири. Однак після смерті матері відповідача, між сторонами виникли конфліктні відновини. Зазначену обставину визнав позивач в суді першої інстанції.
Відтак, з викладеного можна дійти висновку, що будучи зареєстрованим в спірній квартирі, відповідач ОСОБА_2 , будучи дитиною, був змушений разом зі своєю матір`ю покинути житло, в якому зареєстрований, фактично через розірвання шлюбу між позивачем там матір`ю відповідача, вказані обставини визнається сторонами.
Встановлено, що відповідач іншого житла не має, зазначену осбтавину позивачем не спростовано.
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач намагався налагодити контакт з батьком, оскільки спірна квартира є єдиним житлом відповідача, та вирішити питання про сплату вартості комунальних послуг, що надаються за адресою спірної квартири, однак позивач налагодження відносин уникає, на контакт не іде, заперечує, щоб у квартирі були зареєстровані діти відповідача, не бажає та не надає можливості відповідачу реалізувати своє право на приватизацію спірного житла.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення щодо визнання відповідача ОСОБА_2 такими, що втратив право користування спірною квартирою, з якої останній був змушений виїхати, буде порушенням його прав на житло, де він вже значний час не може проживати, зокрема з огляду на конфліктні відносини які виникли з позивачем. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що у відповідача перебуває на праві власності інше житло.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності поважних причин непроживання відповідача у квартирі, з урахуванням фактичного визнання позивачем конфліктів з відповідачем, та тієї обставини, що відповідач до смерті матері 2021 року, постійно відвідував спірне житло, користувався ним.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 02.10.2024 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, адже лише вказаний акт не може бути достатнім доказом, оскільки обставини у цьому акті вказані зі слів сусідів. В даних актах не наведено причин непроживання відповідача, як і не вказано конкретний період не проживання відповідача. Інших доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги щодо не сплата відповідачем за користування житлово-комунальними послугами, не може сама по собі бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача. Крім того з пояснень сторони відповідача судом встановлено, що будь-які пропозиції щодо оплат комунальних послуг відповідачем або вирішення питання про реструктуризацію наявного боргу по комунальним послугам позивач ігнорує.
Доводи апеляційнох скарги про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач досяг повноліття і більше 20 років з цього часу не користувався своїм правом на приватизацію квартири, не брав жодної участі в утриманні свого батька, не допомагав йому, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позиція сторін у справі свідчить про наявність конфліктних відносин між ними, що не виключає поважність причин непроживання відповідача у спірній квартирі.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кушнарьова Євгенія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «24» квітня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко