ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року
м. Київ

справа № 753/3949/24
провадження № 61-11432св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет», 
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Якусика О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет» (далі - ПВНЗ «Київський медичний університет») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, щоПВНЗ «Київський медичний університет» є власником будівлі гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
01 квітня 2004 року між Акціонерним товариством закритого типу «Медичний інститут Української асоціації народної медицини», правонаступником якого є ПВНЗ «Київський медичний університет», як орендодавцем, та Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» (далі - ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція») укладений договір оренди № 04/2004 житлового приміщення, за умовами якого ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» у користування передано нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з 8 кімнат (№ 81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102), загальною площею 144 кв. м, що розміщені на п`ятому поверсі для проживання працівників вказаного підприємства.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у справі № 910/13143/23 вказаний договір оренди розірваний та зобов`язано ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» звільнити і повернути ПВНЗ «Київський медичний університет» орендоване нерухоме майно.
Позивач вказував на те, що відносини оренди зазначених кімнат гуртожитку припинені, отже, і припинилось похідне право користування гуртожитком працівниками ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція». Провівши перевірку проживаючих у гуртожитку, позивач виявив, що мешканці кімнати АДРЕСА_1 на 5 поверсі гуртожитку, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без правових підстав проживають у зазначеному жилому приміщенні, чим порушують право власності позивача.
Позивач зазначав, що ордер відповідачам на вселення в гуртожиток не надавався, після розірвання договору оренди договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачами не укладався, а тому у відповідачів відсутні правові підстави користування майном.

З урахуванням зазначеного, ПВНЗ «Київський медичний університет» просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

У липні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПВНЗ «Київський медичний університет», в якому просили визнати за ними право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 та зобов`язати ПВНЗ «Київський медичний університет» укласти договір найму на вказане житлове приміщення.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивована тим, щоу травні 1993 року ОСОБА_3 отримав на свою сім`ю житлове приміщення у гуртожитку на АДРЕСА_1 . З 21 травня 1993 року ОСОБА_3 та члени його сім`ї ( ОСОБА_1 - дружина та ОСОБА_2 - син) зареєстровані у вказаному гуртожитку та проживають на п`ятому поверсі в кімнаті № НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і до дня своєї смерті проживав у гуртожитку.
Вказували на те, що за користування житловим приміщенням у гуртожитку вони сплачували відповідачу відповідні платежі, доки відповідач не почав створювати жахливі умови для проживання, а саме: постійно з метою виселення мешканців відключає воду, електроенергію, створює жахливу обстановку, помешкання загального користування не ремонтуються і не відповідають нормам безпеки (грибок на стінах, протікає дах, електропроводка в аварійному стані).
Зазначали, що ОСОБА_3 пропрацював на підприємстві, яке надало йому приміщення, більше десяти років, а тому вони як члени сім`ї наймача мають такі ж права і обов`язки, як і наймач, не можуть бути виселені без надання іншого житла.
Вказували на те, що відповідач не має бажання укладати з ними договір найму, хоча вони мають право на юридичну фіксацію своїх прав на користування вказаним приміщенням, яким є договір найму.
Зазначали, що житлове приміщення у гуртожитку є єдиним їхнім місцем реєстрації та проживання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили задовольнити їх зустрічні позовні вимоги.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у задоволенні позову ПВНЗ «Київський медичний університет» відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідачі, як члени сім`ї наймача вселились у кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відповідного ордеру на вселення, проживають в ній з 1993 року, вказане житло є єдиним постійним місцем проживання відповідачів, при цьому ОСОБА_3 , якому видавали кімнату у гуртожитку, пропрацював на підприємстві більше 10 років, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказав, що право позивачів як членів сім`ї наймача є похідним від права користування приміщенням померлого ОСОБА_3 , тому, враховуючи наслідки припинення такого користування, передбачені статтями 125, 132 ЖК України, та відсутність дозволу власника будівлі гуртожитку на проживання позивачів у гуртожитку, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що право користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 цим приміщенням обумовлене правомірним зайняттям ними цього приміщення та відсутністю підстав для їх виселення з нього без надання іншого житлового приміщення. 

Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року апеляційна скарга ПВНЗ «Київський медичний університет» залишена без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року залишено без змін. 

Апеляційний суд зазначив, що позивач, укладаючи угоди купівлі-продажу приміщення гуртожитку в 2000 році та в 2004 році, був обізнаний про те, що правом користування окремими житловими приміщеннями - «кімнатами» мають працівники Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», зокрема відповідачі, як члени сім`ї працівника заводу ОСОБА_3 , тобто позивач погоджувався із фактичним обставинами, що свідчать про обтяження цих приміщень гуртожитку та прийняв на себе ризик майбутніх обставин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2025 року вересня 2025 року представник ПВНЗ «Київський медичний університет» - адвокат Короєд С. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині первісного позову та ухвалити в цій частині нове про задоволення первісних позовних вимог, а в частині зустрічного позову - змінити у мотивувальній частині, вказавши на відсутність правових підстав для проживання відповідачів у гуртожитку.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій не врахували статус спірного приміщення, яке є гуртожитком, який призначений саме для тимчасового проживання працівників, та не дали жодної оцінки на предмет пропорційності втручання держави у право позивача, як власника приміщення гуртожитку, на мирне володіння його майном у контексті відповідних принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції, поклавши на позивача надмірний тягар і обмеження його права власності.
Суди не дотримались справедливої рівноваги (балансу) між правом позивача як власника та правом відповідачів на повагу до житла.
За таких обставин суди помилково відмовили у задоволенні позовуПВНЗ «Київський медичний університет».
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, помилково посилалися на наявність у відповідачів підстав для проживання у гуртожитку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (14-298цс19), від 24 вересня 2020 року у справі № 725/5098/17 (провадження № 61-23360св19).

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Хілько О. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 вересня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - ОСОБА_4 та судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_5 ОСОБА_6 .

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2025 року, в зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 листопада 1987 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Після укладення шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син - ОСОБА_2 , який 08 листопада 2013 року змінив прізвище на ОСОБА_2 .

З 21 травня 1993 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані та постійно проживали у гуртожитку з адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 з 01 серпня 1983 року він був прийнятий на роботу до Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», 20 жовтня 2004 року - звільнений з ЗАТ СУ-52 «Промвентиляція» за власним бажанням за статтею 38 КЗпП. 
28 березня 2011 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу у ЗАТ СУ-522 «Промвентиляція» та 05 квітня 2013 року звільнений за власним бажанням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно з розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 283 від 15 травня 2014 року «Про зарахування громадян на квартирний облік та про внесення змін в квартирно-облікові справи громадян», ОСОБА_1 з сім`єю з трьох осіб поновлено на квартирному обліку; підстава - проживання в гуртожитку, проживає з 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 , на квартирному обліку з 24 лютого 1992 року.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ПВНЗ «Київський медичний університет» з 2000 року є власником 78/100 частин, а з 2003 - ще 22/100 частин будівлі гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
01 квітня 2004 року між Акціонерним товариством закритого типу «Медичний інститут Української асоціації народної медицини», правонаступником якого є ПВНЗ «Київський медичний університет», як орендодавцем, ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» укладений договір оренди № 04/2004 житлового приміщення, відповідно до умов якого ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» у користування передано нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із 8 кімнат (№ 81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102), загальною площею 144 кв м, що розміщені на п`ятому поверсі для проживання працівників вказаного підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у справі № 910/13143/23 розірвано договір оренди № 04/2004 житлового приміщення від 01 квітня 2004 року та зобов`язано ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» звільнити і повернути ПВНЗ «Київський медичний університет» нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з 8 кімнат (№ 81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102), загальною площею 144 кв. м, що розміщені на п`ятому поверсі.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 показала, що у 1993 року її чоловік отримав спірну кімнату в гуртожитку, у якій вони постійно проживали, а після того, як СПУ-522 продав гуртожиток Медінституту, четвертий поверх гуртожитку було звільнено і їх переселили на п`ятий поверх. За користування кімнатою вони вносили плату Медуніверситету. Під час заселення був укладений договір та видано ордер на це приміщення, які були надалі передані ЗАТ СУ-522 «Промвентиляція» для процедури приватизації і не були їм повернуті, однак у деяких інших мешканців такі документи збереглися. Зазначала, що ні у неї, ні у її сина немає іншого житла.

Свідок ОСОБА_13 показала, що є сусідкою ОСОБА_1 . Її покійний чоловік також працював до 2017 року у ЗАТ «Промвентиляція», якому належав спірний гуртожиток. Зазначала, що при вселенні у гуртожиток їм видавали ордери та укладали договори найму, вони були зареєстровані у гуртожитку, однак документи забрали для проведення приватизації і не повернули. У 2008 році приміщення гуртожитку продали Медуніверситету як технічне приміщення і наразі у гуртожитку жахливі умови проживання - відсутнє світло, газ, туалет.

Свідок ОСОБА_14 показав, що є сусідом ОСОБА_1 , вони жили на одному поверсі, він знайомий з чоловіком ОСОБА_1 , який працював у ЗАТ «Промвентиляція» з 1983 до 2004 року, а потім ще до 2013 року. Свідок підтвердив факт видачі ордерів на жилі приміщення, які потім у них забрали і не віддали. Після продажу гуртожитку у ньому залишилися всі, хто працював у Промвентиляції і більше 30 років живуть за цією адресою. Вказав, що у 2023 році на п`ятому поверсі були зруйновані всі комунікації, кухня, туалети, знищена проводка, вимкнено газ, гарячу воду. Підтвердив, що у ОСОБА_1 це єдине житло.

Допитана як свідок ОСОБА_15 показала, що є сусідкою ОСОБА_1 , заселилася у гуртожиток у 1991 році, їх чоловіки разом працювали, зокрема ОСОБА_3 до 2014 року, внески за користування гуртожитком вираховувалися з їх заробітної плати. Також зазначила, що при заселенні укладалися договори найму, які перебувають в Управлінні (СУ-522). Свідок зауважила щодо умов проживання на цей час, а саме відсутність води, газу, розбиті санвузли. Також підтвердила, що у ОСОБА_1 та її сина відсутнє інше житло.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргаПВНЗ «Київський медичний університет»не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житловий кодекс України).

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Згідно зі статтею 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідачі, як члени сім`ї наймача, вселились у кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відповідного ордеру на вселення, проживають в ній з 1993 року, вказане житло є єдиним постійним місцем проживання відповідачів. ОСОБА_3 , якому видана кімната у гуртожитку, пропрацював на підприємстві більше 10 років, а тому відповідачів, які є членами сім`ї останнього, не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

У справі, яка переглядається, суди встановили, щовідповідачі не вселилися у спірну кімнату гуртожитку самоправно, спірне житлове приміщення тривалий час (з 1993 року) є місцем їхнього постійного проживання, іншого житла відповідачі не мають, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. 
Водночас ПВНЗ «Київський медичний університет», укладаючи угоди купівлі-продажу приміщення гуртожитку в 2000 році та в 2004 році, був обізнаний про те, що правом користування окремими житловими приміщеннями - «кімнатами» мають працівники Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», зокрема відповідачі, як члени сім`ї працівника заводу ОСОБА_3 , тобто позивач погоджувався із фактичним обставинами, що свідчать про обтяження цих приміщень гуртожитку та прийняв на себе ризик майбутніх обставин.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку таке втручання у право на мирне володіння майном є пропорційним переслідуваній легітимній меті та буде дотриманий необхідний баланс, так як позивач внаслідок втручання в його право на мирне володіння майном не буде нести надмірний тягар.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ПВНЗ «Київський медичний університет».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:  	Г. В. Коломієць     Д. Д. Луспеник     Ю. В. Черняк