ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/480/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
прокурор: Йощенко Т.В.,
від Миколаївської міської ради: не з`явився
від Управління капітального будівництва Миколаївської міської ради: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС”: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС”
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 про забезпечення позову, суддя в І інстанції Олейняш Е.М., в м. Миколаєві
у справі №915/480/26
за позовом: Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради та Управління капітального будівництва Миколаївської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС”
про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 6 692 114,19 грн
ВСТАНОВИВ
Окружна прокуратура міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради та Управління капітального будівництва Миколаївської міської ради звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд:
- визнати недійсною додаткову угоду (в частині продовження строку виконання робіт) від 31.12.2024 № 2 до договору підряду від 16.10.2024 № 25-т, укладеного між Управлінням капітального будівництва Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІТІ СТАРС”.
- визнати недійсною додаткову угоду від 30.05.2025 № 4 до договору підряду від 16.10.2024 № 25-т, укладеного між Управлінням капітального будівництва Миколаївської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС”.
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ-СТАРС" на користь місцевого бюджету в особі Управління капітального будівництва Миколаївської міської ради штрафні санкції у розмірі пені та штрафу в сумі 6 692 114, 19 грн.
В обґрунтування позову Прокурор зазначає, що за результатами проведення публічної закупівлі між Управлінням капітального будівництва Миколаївської міської ради та ТОВ «СІТІ-СТАРС» укладено договір підряду №25-т від 16.10.2024 на виконання капітального ремонту харчоблоку Миколаївського ліцею №40. Надалі сторони уклали низку додаткових угод, зокрема додаткову угоду №2 від 31.12.2024, якою строк виконання робіт продовжено до 01.06.2025, та додаткову угоду №4 від 30.05.2025, якою строк виконання робіт продовжено до 01.11.2025. Підставами для продовження строків сторони зазначали неможливість виконання окремих робіт у зимовий період, необхідність постачання обладнання, відсутнього на внутрішньому ринку України, виникнення додаткових робіт та випадки мінування закладів освіти. 
Водночас прокурор вважає, що наведені обставини не підтверджені належними доказами та не свідчать про наявність передбачених законом підстав для внесення змін до істотних умов договору. За твердженням прокуратури, підрядник повинен був виконати роботи у тримісячний строк, однак строки їх виконання були продовжені загалом на дев`ять місяців, при цьому роботи в повному обсязі не завершені, а договір розірвано за згодою сторін додатковою угодою №6 від 17.09.2025. Оскільки замовником сплачено підряднику 3 200 379,63 грн за фактично виконані роботи, прокурор вважає, що додаткові угоди №2 та №4 в частині продовження строків виконання робіт укладені з порушенням вимог пункту 4 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підпункту 4 пункту 19 Особливостей, затверджених постановою КМУ №1178, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України. У зв`язку з цим прокурор просить також стягнути з відповідача передбачені пунктом 7.2 договору пеню у розмірі 5 098 768,51 грн та штраф у розмірі 1 593 345,68 грн за прострочення виконання зобов`язань.
30.04.2026 до Господарського суду Миколаївської області від керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив накласти арешт на грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачу, в розмірі 6 692 114, 19 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС”.
Обгрунтовуючи заяву, прокурор зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання майбутнього судового рішення, оскільки у разі відчуження майна чи грошових коштів ТОВ «СІТІ-СТАРС» на користь третіх осіб буде нівельовано мету звернення до суду та ускладнено реальне поновлення порушених інтересів держави.
З огляду на те, що предметом позову є, зокрема, вимога про стягнення 6 692 114,19 грн штрафних санкцій, прокурор просить накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах цієї суми. На думку заявника, такий захід є співмірним із заявленими вимогами та забезпечить реальне виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки арешт не позбавляє відповідача права власності на кошти, а лише тимчасово обмежує їх відчуження в межах суми спору.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 у справі №915/480/26 задоволено заяву Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову; вжито заходи забезпечення позову у справі № 915/480/26, а саме: накладено арешт на грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачу, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС” в межах ціни позову в розмірі 6 692 114, 19 грн.
Задовольняючи заяву, суд виходив із того, що предметом спору у справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод до договору підряду та стягнення з відповідача пені і штрафу на загальну суму 6 692 114,19 грн. На обґрунтування заяви про забезпечення позову прокуратура посилалася на ризик утруднення виконання можливого рішення суду про стягнення коштів, зокрема з огляду на значний розмір заявлених вимог та те, що статутний капітал ТОВ «СІТІ-СТАРС» становить лише 10 000 грн. Накладення арешту на грошові кошти безпосередньо пов`язане з предметом спору та спрямоване на забезпечення реального виконання судового рішення у разі задоволення позову. При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 щодо достатності самого факту наявності у відповідача можливості вільно розпоряджатися своїми активами як підстави для вжиття заходів забезпечення позову. З огляду на значну суму позову, незначний розмір статутного капіталу відповідача та наявність зв`язку між обраним заходом забезпечення і предметом спору, суд дійшов висновку про необхідність накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову 6 692 114,19 грн.
Не погодившись із даною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій останній просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 у справі №915/480/26 скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Скаржник зазначає, що заявлені прокурором вимоги про визнання недійсними додаткових угод та стягнення штрафних санкцій не мають безспірного характеру, оскільки роботи за договором виконані, прийняті замовником без зауважень щодо строків, якості та обсягів, а сам замовник претензій до підрядника не заявляв. На думку апелянта, прокурором не доведено наявності порушення державних інтересів, а тому застосування заходів забезпечення позову потребувало особливо ретельного обґрунтування. Забезпечення позову не може застосовуватись автоматично лише через наявність майнових вимог, а заявник повинен довести існування реальних ризиків невиконання майбутнього судового рішення.
Апелянт наголошує, що прокурором не наведено жодних доказів неплатоспроможності відповідача, відчуження активів, припинення діяльності чи інших обставин, які б свідчили про ризик невиконання рішення суду. Натомість ТОВ «СІТІ-СТАРС» є діючим суб`єктом господарювання, бере участь у публічних закупівлях, виконує господарські договори та не перебуває у процедурі банкрутства. Крім того, товариство визнане критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. 
На думку скаржника, арешт коштів у розмірі 6 692 114,19 грн є неспівмірним заходом, який може призвести до блокування господарської діяльності, виплати заробітної плати, сплати податків та виконання договірних зобов`язань, тоді як суд першої інстанції не встановив жодних конкретних обставин, що підтверджували б реальний ризик невиконання можливого рішення суду, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.
У відзиві прокурор зазначає, що доводи апелянта про недоведеність ризиків невиконання судового рішення є безпідставними, оскільки відповідні підстави були наведені у заяві про забезпечення позову.
Прокурор вказав, що метою забезпечення позову є гарантування реального виконання судового рішення, запобігання можливому порушенню прав позивача та забезпечення балансу інтересів сторін, а у справах про стягнення грошових коштів належним заходом забезпечення є накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Прокурор зазначив, що у справах про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який час розпорядитися належними йому коштами або відчужити майно сама по собі може ускладнити виконання судового рішення у разі задоволення позову, а вимога надання доказів щодо такого права свідчить про застосування надмірного стандарту доказування.
Також прокурор вказав, що інформація про банківські рахунки відповідача у нього відсутня, оскільки становить банківську таємницю, а накладення арешту на грошові кошти ТОВ «СІТІ-СТАРС» у межах суми 6 692 114,19 грн є адекватним та співмірним заходом забезпечення позову.
Крім того, прокурор заперечив доводи апелянта щодо неможливості виплати заробітної плати працівникам, посилаючись на положення статей 43 Конституції України, 21, 115 Кодексу законів про працю України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці», а також частини третьої статті 52 та частини третьої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши, що на кошти спеціального режиму використання арешт не накладається.
Також прокурор зазначив, що, за інформацією електронної системи публічних закупівель «Prozorro», за іншим договором, укладеним ТОВ «СІТІ-СТАРС» з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», строки виконання робіт неодноразово продовжувалися, а реконструкція котельні на момент подання відзиву не була завершена.
У письмових поясненнях відповідач зазначив, що роботи за договором підряду виконано в повному обсязі та прийнято замовником без зауважень, а додаткові угоди були укладені та фактично реалізовані сторонами в межах їх господарської діяльності. На думку скаржника, прокурором не наведено жодних належних доказів існування ризику невиконання можливого судового рішення, а заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях. При цьому відповідач наголошує щодо необхідності доведення реальної потреби у вжитті заходів забезпечення позову, їх співмірності та недопущення зловживання процесуальними правами.
Крім того, відповідач зазначає, що продовжує здійснювати господарську діяльність, має значні активи та доходи, а також виконує договори, укладені за результатами публічних закупівель, що, на його думку, свідчить про відсутність ризику невиконання майбутнього судового рішення. Накладення арешту на грошові кошти, як стверджує скаржник, ускладнює виконання поточних договірних зобов`язань перед контрагентами. Також відповідач звертає увагу на недотримання принципу співмірності, оскільки вартість фактично виконаних та прийнятих робіт є меншою за розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій. У зв`язку з цим просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; призначено справу до розгляду на 23.06.2026 о 10:30.
В судовому засіданні 23.06.2026 брав участь прокурора, інші представники учасників справи участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності інших представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Судова колегія звертає увагу, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.
Положеннями, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, передбачено, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Колегія суддів враховує, що предметом спору у даній справі є, окрім іншого, вимога майнового характеру, а саме: стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ-СТАРС" на користь місцевого бюджету в особі Управління капітального будівництва Миколаївської міської ради штрафні санкції у розмірі пені та штрафу в сумі 6 692 114, 19 грн.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Верховний Суд в постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 зазначив, що про наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Прокурор обґрунтовував необхідність забезпечення позову тим, що предметом спору, зокрема, є стягнення з ТОВ «СІТІ-СТАРС» штрафних санкцій у сумі 6 692 114,19 грн, у зв`язку з тим, що додаткові угоди № 2 від 31.12.2024 та № 4 від 30.05.2025 до договору підряду від 16.10.2024 № 25-т були укладені з порушенням вимог пп. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, оскільки продовження строків виконання робіт здійснено на підставі протоколу виїзної наради та листів ТОВ «СІТІ-СТАРС», які, на думку прокурора, не підтверджують наявність об`єктивних обставин для внесення відповідних змін до договору. Неодноразове продовження строків виконання робіт призвело до неготовності харчоблоку Миколаївського ліцею № 40 та неможливості його використання за призначенням у встановлені строки, внаслідок чого не було досягнуто мети закупівлі щодо забезпечення належного харчування учнів закладів освіти
Обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на грошові кошти відповідача, прокурор посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач має можливість у будь-який момент відчужити майно або розпорядитися належними йому коштами.
При цьому прокурор зазначив, що інформація про банківські рахунки відповідача у нього відсутня, оскільки така інформація становить банківську таємницю.
На підтвердження своїх доводів прокурор посилався на загальні положення статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 № 16-рп/2009, від 26.06.2013 № 5-рп/2013, практику Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України», а також на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, щодо можливості відповідача вільно розпоряджатися належним йому майном та коштами у справах про стягнення грошових коштів.
Отже у даному випадку предметом позову у цій справі є майнова вимога прокурора в інтересах позивача до відповідача про стягнення грошових коштів та саме відносно такої вимоги прокурор просив вжити заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Відтак, враховуючи предмет та підстави заявленого позову майнового характеру, беручи до уваги значний розмір грошових коштів, які заявлені прокурором у даній справі - 6 692 114,19 грн, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі за позовом про стягнення грошових коштів разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
А тому, на переконання суду апеляційної інстанції, застосування обраного прокурором заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, у межах суми заявлених позовних вимог, безпосередньо пов`язане із предметом позову у цій справі та є адекватним заходом забезпечення позову, оскільки такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення в майбутньому, у разі задоволення позову.
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися такими коштами є беззаперечною, що в майбутньому ускладнить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача
За таких умов, вимога надання доказів щодо очевидних речей свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Проаналізувавши надані прокурором докази на підтвердження підстав для необхідності забезпечення позову у цій справі, судова колегія дійшла висновку, що вказана заява містить обґрунтовані доводи, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
При цьому судова колегія зазначає, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).
Саме відповідач має можливість повно доводити наведені обставини, зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 27.04.2026 по справі №908/2108/25 та від 30.03.2026 по справі № 904/6129/25, вирішуючи питання обґрунтованості застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову, зокрема й з огляду на наявність висновків викладених у постанові Верховного суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, виснував, що у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо дійсного фінансового стану відповідача (в тому числі відомості стосовно наявності банківських рахунків, фінансово-економічний стан клієнта) у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитиме про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.
Відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача станом на момент розгляду заяви та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).
Однак, судова колегія наголошує на тому, що відповідачем не надано належних доказів, які би дозволили оцінити дійсний майновий стан останнього та спростувати наявність ризиків утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або щодо того, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить прокурор, є неспівмірними.
При цьому, фактично відповідач під час розгляду заяви про забезпечення позову мав можливість спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; повідомити суду та надати відповідні докази про наявність на його рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, майна, що в сукупності могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Наразі відповідачем не доведено недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення, про вжиття яких просить у суду прокурор, що такі заходи забезпечення позову створюють або можуть створити перешкоди господарській діяльності товариства, а також не спростовано обставини ймовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Не надано відповідачем й доказів на підтвердження наявності у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що могло б достеменно свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в майбутньому, в разі задоволення позову.
Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, не надання відповідачем доказів на підтвердження наявності на його рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, майна, що в сукупності могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову, переконливо свідчить по існуючу загрозу реального та фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 зазначив, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Слід також відзначити, що у випадку арешту коштів на рахунках гроші залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з його рахунків й уникнення виконання судового рішення у майбутньому. 
Такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову або виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань перед позивачем. 
Відсутні будь-які підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи втручання в його господарську діяльність, адже грошові кошти залишаються у його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися тимчасово обмежується на певний час лише щодо частини коштів, а не всіх коштів відповідача, і спрямовані на запобігання перешкод у виконанні судового рішення у разі задоволення позову у цій справі.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21.
Апелянт в апеляційній скарзі вказує, що накладання арешту на рахунки підприємства унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати працівникам
Суд апеляційної інстанції з даного приводу зазначає, що в силу приписів статей 48, 59 Закону України «Про виконавче провадження» рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.
Отже, накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача, у межах суми заявлених позовних вимог, не спричинить неможливість сплати товариством заробітної плати, податків, зборів і обов`язкових платежів.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що наданими прокурором доказами доведено наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову; запропоновані прокурором заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Слід також зазначити, що у відповідності до приписів ст. 143 ГПК України відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідною заявою про зміну вжитих заходів забезпечення позову на інший або в порядку ст. 145 ГПК України з заявою про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, із наданням відповідних доказів на підтвердження необхідності та можливості вчинення таких дій судом.
Доводи скаржника, що прокурором не наведено жодних доказів неплатоспроможності відповідача, відчуження активів, припинення діяльності чи інших обставин, які б свідчили про ризик невиконання рішення суду колегія суддів відхиляє, адже ненадання заявником будь-яких доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, у тому числі й грошовими коштами) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
До того ж, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та обґрунтувати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а не подати докази вчинення боржником дій, спрямованих на відчуження його майна/грошових коштів, розпорядження ними тощо, ураховуючи, що право власника на таке відчуження/розпорядження у будь-який момент, який (момент волевиявлення) неможливо ні передбачити, ні відстежити позивачем.
Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.
Такий підхід застосований, зокрема, в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 607/1662/21, від 29.02.2024 у справі № 757/563/20, від 19.12.2024 у справі № 500/2276/24.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній у часі та актуальний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, від 10.11.2021 у справі №825/997/17, від 08.08.2023 у справі №910/8115/19 (910/13492/21), від 04.10.2023 у справі №906/1026/22).
Судова колегія зауважує, що висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, як станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, так й наразі є актуальним.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що здійснення ним господарської діяльності, наявність активів, доходів та виконання договорів, укладених за результатами процедур публічних закупівель, самі по собі свідчать про відсутність ризику невиконання можливого судового рішення, адже сам факт продовження здійснення господарської діяльності не є безумовною підставою для відмови у вжитті заходів забезпечення позову, оскільки не виключає можливості зміни такого майнового стану в майбутньому та не спростовує існування ризиків, встановлених судом першої інстанції при вирішенні питання про застосування відповідних заходів забезпечення позову.
Так само не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що накладення арешту на грошові кошти ускладнює виконання ним поточних договірних зобов`язань перед контрагентами за умови відсутності належних і допустимих доказів вказаного, або що застосований захід фактично унеможливлює здійснення відповідачем підприємницької діяльності або призводить до непропорційного втручання у його права.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо порушення принципу співмірності з огляду на те, що наведені ним обставини стосовно вартості фактично виконаних та прийнятих робіт і співвідношення такої вартості із заявленими до стягнення штрафними санкціями фактично зводяться до оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог, що не є предметом дослідження під час вирішення питання про забезпечення позову.
Судова колегія звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
За таких обставин наведені відповідачем доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування заходів забезпечення позову та не свідчать про допущення ним порушень норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 у справі №915/480/26.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СІТІ-СТАРС” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 у справі №915/480/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.05.2026 у справі №915/480/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і відповідно до приписів статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 29.06.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська