ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 6/95-8/165(914/2218/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О. В. - головуючого, Огородніка К. М. Погребняка В. Я., 

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Завод комунального транспорту"
на рішення господарського суду Львівської області (головуючий Морозюк А. Я., судді: Чорній Л.З., Цікало А. І.) від 29.09.2025
та постанову Західного апеляційного господарського суду (головуючий - Желік М. Б., судді: Галушко Н. А., Орищин Г. В.) від 04.03.2026 
за позовом Відкритого акціонерного товариства "Пасавтопром"
до Закритого акціонерного товариства "Завод комунального транспорту"
про витребування майна з чужого незаконного володіння 
в межах справи за заявою Державної інноваційної фінансово-кредитної установи
до Відкритого акціонерного товариства "Пасавтопром"
про визнання банкрутом.

Учасники справи:

представник позивача - не з`явився;
представник відповідача 1 - Слюсар В. В., адвокат.

1. Короткий зміст вимог
1.1. 14.06.2006 Господарський суд Львівської області ухвалив порушити за заявою Української державної інноваційної компанії в особі Львівського регіонального відділення провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Пасавтопром" (далі - Боржник) в порядку, передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" тощо.
21.02.2012 Господарський суд Львівської області постановив визнати Боржника банкрутом, відкрити щодо нього ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатора тощо.
1.2. 11.09.2024 Боржник в особі ліквідатора арбітражного керуючого Козія В. Ю. (далі - Позивач) подав позов про витребування від Закритого акціонерного товариства "Завод комунального транспорту" (далі - Відповідач) крана портального монтажного КПМ 32/16, заводський номер 8241 (далі - Кран) та повернення його Боржнику. 
1.3. Позов обґрунтований чиненням Відповідачем перешкод Боржнику в користуванні та володінні ним Крану, що належить Боржнику на праві власності, тоді як Відповідач володіє цим майном незаконно.

2. Короткий зміст рішень судів першої і апеляційної інстанцій
2.1. 29.09.2025 Господарський суд Львівської області ухвалив рішення (залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026) про задоволення позову: витребування Крану від Відповідача на користь Боржника з покладенням на Відповідача судових витрат. 
2.2. Судові рішення мотивовані правом власності Боржника як правонаступника Відкритого акціонерного товариства "Львівський автобусний завод" на Кран, що розміщений на території заводу Відповідача, який фізично утримує спірне майно та не заперечує факт утримання цього майна, однак не довів власного права на спірне майно. 

3. Встановлені судами обставини
3.1. Згідно з доданим до позовної заяви паспортом кран портальний монтажний КПМ 32/6 (заводський номер 8241), виготовлений ЛПО "Підйомно-транспортне обладнання ім. С.М. Кірова м. Ленінград", зареєстровано Львівською інспекцією котлонагляду за номером Л-5738. 
На титульній сторінці паспорту виробник крану відзначив, що при передачі крану іншому власнику разом з краном має бути переданий цей паспорт. В розділі 4 паспорту "Відомості про місцезнаходження крану" зазначено, що 15.11.1992 здійснено монтаж портального електричного крану; назва підприємства власника крана: Виробниче об`єднання "ЛАЗ"; місце знаходження крану: Залізничний цех рампа № 1.
3.2. Інспекція котлонагляду неодноразово проводила технічний огляд Крану, зокрема останній було проведено 24.02.2002, внаслідок чого складено припис № 63 від 14.02.2002 року, про що здійснено відповідні відмітки в паспорті.
3.3. До позовної заяви доданий акт про монтаж портального крану від 15.12.1992, в якому зазначено, що портальний кран типу КПМ 32/16, заводський № 8241, який належить Львівському автобусному заводу, змонтований на рампі № 11 ЗЦ "ЛАЗ" відповідно до інструкції.
3.4. Згідно з актом від 16.12.1992 комісією, сформованою за розпорядженням № 936-р від 02.11.1992 по ВО "ЛАЗ", оформлено такий акт - про комплексне прийняття крану портального КМП -16/32, заводський №8241, після закінчення монтажних робіт.
3.5. Згідно з наявною в матеріалах справи вимогою від 16.05.2024 № 02-28/231, ліквідатор Боржника (Позивача) з метою обліку майна та включення його в ліквідаційну масу Боржника звернувся до ліквідатора товариства Відповідача (ЗАТ "Завод комунального транспорту") з вимогою надати йому доступ до крану портального (монтажного КПМ 32/16), який належить Боржнику на підставі паспорту Л-5738.
3.6. Відповідач у відповідь на вимогу 02-28/231 від 16.05.2024 листом від 14.06.2024 №01-21/02-17/28 повідомив Позивача, що кран портальний (монтажний КПМ 32/16) знаходиться на території товариства Відповідача та ліквідатор товариства можливо буде вирішувати питання щодо включення цього майна до ліквідаційної маси товариства Відповідача (ЗАТ "Завод комунального транспорту").
3.7. Відповідач у відзиві від 27.09.2024 № 01-21/02-17/35 на позовну заяву зазначив, що:
- постановою Господарського суду Львівської області від 20.02.2014 у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) товариство Відповідача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено Надлонка А. І.;
- колишнім керівником заводу Відповідача не передано ліквідатору жодних документів цього товариства, в тому числі, які підтверджують або спростовують право власності на портальний кран КПМ 32/16, інв. № ПТ -741, паспорт Л- 5738, зареєстроване за Відповідачем або Позивачем;
- Кран перебуває на території товариства Відповідача (місто Львів, вул. Стрийська, 45) задовго до відкриття ліквідаційної процедури товариства Відповідача у 2014 році;
- заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння має подавати власник майна згідно з належними на це майно документами. 
3.8. Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 29.03.2001 № 117-р та №118-р затверджено "Перелік підприємств, пакети акцій яких у розмірі не менше як 50 відсотків статутного фонду плюс одна акція підлягають продажу у 2001 році за конкурсом або на відкритих торгах (тендерах)" та "Перелік відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких підлягають першочерговому продажу", до яких внесено ВАТ "Львівський автобусний завод" з кодом ЄДРПОУ 05808787.
Відкрите акціонерне товариство "Пасавтопром" (Позивач) зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом 05808787.
Матеріали справи містять свідоцтво про державну перереєстрацію ДП "Львівський автобусний завод" реєстраційний номер 01447, дата реєстрації 30.12.1991, дата перереєстрації 12.07.1993 та свідоцтва № 699, виданого Львівським обласним управлінням статистики 10.11.1993, в якому зазначено код ЗКПО ДП Львівський автобусний завод, а саме 05808787.
Згідно зі свідоцтвом про державну перереєстрацію реєстраційний номер ДП "Львівський автобусний завод" 01447, дата реєстрації 30.12.1991, дата перереєстрації 12.07.1993, підставою для здійснення перереєстрації зазначено Декрет Кабінету Міністрів України "Про управління майно, що є у загальнодержавній власності" від 15.12.1992. 
Відповідно до наказу Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України від 08.08.1994 № 1122а, згідно з Указом Президента України "Про корпоратизацію підприємств" від 15.06.1993 та Положення про порядок корпоратизації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 № 508, затверджено акт інвентаризації майна і акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Львівський автобусний завод, м. Львів, вул. Стрийська, 45. 
На базі Державного підприємства "Львівський автобусний завод" створено Відкрите акціонерне товариство Львівський автобусний завод. 

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1. 03.04.2026 Відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 29.09.2025, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1. Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень є положення пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки:
- апеляційний суд неправильно застосував норми статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не урахувавши висновків щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, у постановах Верховного Суду від 17.07.2025 у справі № 916/2762/20, від 17.09.2025 у справі № 916/3403/24, від 29.01.2019 у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 у справі № 925/366/18, від 02.09.2020 у справі № 910/13536/19, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 16.05.2023 у справі № 910/16093/18, від 25.05.2023 у справі № 909/983/16, від 19.03.2024 у справі № 910/3016/23; а саме не врахувавши, що у наданих та оцінених судами доказів зазначено Виробниче об`єднання "Львівський автобусний завод", а не Відкрите акціонерне товариства "Львівський автобусний завод", правонаступником якого є Боржник;
- суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми статей 13, 75, 76, 77, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини щодо власника спірного майна, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
5.2. Скаржник при цьому наголосив:
- на відсутності доказів передачі спірного Крану від Виробничого об`єднання "Львівський автобусний завод" до ДП "Львівський автобусний завод", а в подальшому і до ВАТ "Львівський автобусний завод", правонаступником якого є Боржник;
- відсутності доказів правонаступництва ВАТ "Львівський автобусний завод" саме Виробничого об`єднання "Львівський автобусний завод";
- безпідставності врахування судами як доказу повідомлення № 01-21/02-17/28 від 14.06.2024, яке підписано попереднім керівником (ліквідатором) Відповідача із відомостями, що на території заводу Відповідача знаходиться Кран, оскільки таке повідомлення не містить посилання на будь-які ідентифікуючі ознаки цього майна, зокрема заводський номер, номер паспорта тощо;
- неврахуванні вимог щодо реєстрації та взяття на облік вантажопідіймальних кранів з 1994 до серпня 2007 року включно в органах Держнаглядохоронпраці відповідно до Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 16.12.93 № 128 (діяли до 01.10.2002), та Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 20.08.2002 № 409 (діяли до 01.09.2007), а з 01.09.2007 - в органах Держгірпромнагляду відповідно до Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, затверджених наказом Держгірпромнагляду № 18.06.2007 N 132 (діяли до 21.05.2017), вимоги яких підлягали врахуванню у спірних правовідносинах.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
6.1. Аргументи Позивача у відзиві на касаційну скаргу, у якому він заперечує аргументи в касаційній скарзі загалом аналогічні мотивами в оскаржуваних рішеннях місцевого суду та зводяться до:
- визнання Відповідачем факта безпідставного володіння спірним майном;
- наявності індивідуальних ознак Крана у технічному паспорті, дійсність якого Відповідач не оспорює;
- відсутності доказів того, що індивідуальні ознаки та характеристик спірного Крана у технічному паспорті відмінні від зазначених в технічному паспорті;
- відсутності доказів перебування на території заводу Відповідача іншого крана, ані ж той, доступ до якого просив надати Позивач;
- відсутності доказів набуття Відповідачем у власність спірного Крана або іншого крана, або доказів належності цього майна третім особам; 
- наявності в матеріалах справи правовстановлюючого документу на Кран, оригінал якого є у Позивача;
- відсутності оспорення з боку Відповідача права власності на Кран;
- відсутності реєстрації товариства Відповідача на момент набуття крана.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо розподілу тягаря доказування при зверненні з віндикаційним позовом 
7.1. Суди встановили, що предметом спору стало рухоме майно (Кран), право вимоги щодо якого (шляхом його витребування у Відповідача) заявив Позивач, обґрунтовуючи ці вимоги правом власності на спірне майно, що перебуває у володінні (на території) товариства Відповідача, який між тим заперечує відповідне право Позивача на Кран.
7.2. У зв`язку з цим Суд звертається до визначених законом правил захисту права власності, зокрема на рухоме майно.
7.3. За змістом статей 15, 16, 387 ЦК України витребування власником майна є одним із визначених законом способів захисту порушеного права на таке майно.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. 
У розумінні наведених положень власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
7.4. За вимогами статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (стаття 183 ЦК України).
7.5.  Специфіка речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється, а саме для володіння першими (рухомими речами) важливо встановити факт їх фізичного утримання (висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) пункт 90).
7.6. Крім цього щодо доведення /спростування відповідних прав та обставин у господарському судочинстві, то система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК України).
За змістом статті 14 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 цього Кодексу).
Згідно з положеннями частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).
7.7. Відповідно до статті 79 цього Кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновки у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
7.8. Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
7.9. Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (висновки у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постановах Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
7.10.  Виходячи з викладеного, Суд доходить висновку, що у спорі про витребування майна (за віндикаційним позовом) розподіл тягаря доказування полягає у тому, що позивач, посилаючись на права власника та обґрунтовуючи право вимоги про витребування майна, має зазначити обставини щодо його права власності на таке майно (виникнення, набуття тощо), перебування цього майна у володінні саме відповідача та надати докази на підтвердження як набуття/виникнення цього права у позивача, так і перебування майна у володінні відповідача; а відповідач, заперечуючи відповідні вимоги, має або довести відсутність фізичного володіння ним спірним майном (відсутність у відповідача майна), або, у разі незаперечення відповідачем факту володіння/користування спірним майном, надати докази на підтвердження відповідного власного права на таке майно. 
7.11.  У зв`язку з викладеним, враховуючи встановлені судами обставини щодо надання Позивачем доказів набуття права на спірний Кран особою, правонаступником якого є Позивач (пункти 3.1- 3.4, 3.8), визначення в правовстановлюючому документі на Кран (в паспорті) про передачу цього паспорту разом з краном при передачі крану іншому власнику (пункт 3.1), наявність оригіналу цього паспорту лише у Позивача, однак не у Відповідача (пункт 3.1), визнання Відповідачем факту перебування у нього у володінні (на території товариства Відповідача) спірного Крану (пункти 3.6, 3.7), ненадання Відповідачем суду доказів власних прав або прав третіх осіб (набуття цих прав) на спірний Кран з визнанням Відповідачем факту відсутності у нього документів на підтвердження прав на спірне майно (пункт 3.7) або доказів наявності у володінні Відповідача за індивідуальними ознаками іншого крану, ніж того, що витребуває Позивач (пункти 3.7), а також враховуючи відсутність аргументів Відповідача та ненадання ним доказів щодо набуття Відповідачем прав / правонаступництва після Виробниче об`єднання "ЛАЗ", якому Кран був переданий як власнику (пункт 3.1), Суд погоджується з правильними та обґрунтованими висновками судів в оскаржуваних рішеннях про задоволення позову у спірних правовідносинах та витребування спірного майна з володіння Відповідача на користь Позивача. 
7.12.  Дійшовши цього висновку, Суд погоджується з аналогічними аргументами Позивача у відзиві на касаційну скаргу (пункт 6.1) та відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункти 5.1, 5.2), зокрема і в тій частині, в якій скаржник стверджує про відсутність доказів передачі спірного Крану від Виробничого об`єднання "Львівський автобусний завод" до ДП "Львівський автобусний завод", а в подальшому і до ВАТ "Львівський автобусний завод", правонаступником якого є Боржник; та доказів правонаступництва ВАТ "Львівський автобусний завод" саме Виробничого об`єднання "Львівський автобусний завод"; у зв`язку з чим Суд зазначає також про таке.
Виходячи з приписів статті 4 ГПК України (щодо визначення права на звернення до господарського суду), а також приписів статей 15, 16 ЦК України (щодо права особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), за відсутності вимог та спору щодо права третіх осіб на спірне майно, а також доказів наявності такого права у Відповідача у нього відсутні підстави для отримання захисту шляхом заперечення позовних вимог такого права у спірних правовідносинах як у власних інтересах, так і в інтересах третіх осіб. 
7.13.  Таким чином, доводи скаржника про незаконність задоволення позову та витребування у нього на користь Позивача спірного майна не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.
Отже висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях зроблені відповідно до норм законодавства, а також відповідно до встановлених на підставі доказів у справі обставин справи. 
7.14.  У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскільки заявлені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
7.15.  Дійшовши висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та -без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Завод комунального транспорту" залишити без задоволення.
2. Постанову Західного господарського суду від 04.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 29.09.2025 у справі № 6/95-8/165 (914/2218/24) залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський
Судді К. М. Огороднік
В. Я. Погребняк