Справа № 161/16110/25 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/424/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Бовчалюк З. А., Киці С. І.,
секретар с/з Прядун Ю. В.,
з участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності особи, відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що він впродовж тривалого часу здійснює підприємницьку діяльність та є головою наглядової ради Холдингу по управлінню бізнес хабом «Західбізнеспартнер». 30 вересня 2025 року між ФОП ОСОБА_4 (яка є спеціалістом наглядової ради) та ТзОВ «Бест Ленад Груп» був укладений договір суборенди. З метою своєчасності отримання інформації щодо суборенди, оперативної комунікації між орендодавцем та суборендарями в застосунку «Viber» було створено спільний чат під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », до якої станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 входило 54 особи, в тому числі і відповідач ОСОБА_5 
31 березня 2025 року у цьому мобільному додатку відповідач ОСОБА_5 допустив публічне поширення принизливих висловлювань щодо нього та спеціалістів наглядової ради ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Зокрема, відповідач назвав його та спеціалістів «дебілами», а також безпідставно натякнув на наявність у нього «діагнозу», намагаючись сформувати у всіх учасників групи уявлення про нього як про особу, що має розлади здоров?я, хоча він є повністю здоровим, що за потреби може бути підтверджено медичними документами. Висловлювання відповідача відбувалися публічно 31 березня 2025 року в період часу з 17 години 07 хвилин по 01 квітня 2025 року 12 години 40 хвилин у присутності широкого кола осіб, у числі яких були усі суборендарі комплексу, що поглиблює ступінь приниження його честі та гідності. Вказує, що фактичним керівником компанії ТзОВ «Бест Ленад Груп» є відповідач ОСОБА_5 , який особисто брав участь у підписанні договорів суборенди, попри те, що директором підприємства зазначено ОСОБА_7 , а засновником є ОСОБА_8 . ТзОВ «Бест Ленад Груп» в період з 30 вересня 2024 року по 01 травня 2025 року перебувало у договірних відносинах як суборендар майнових комплексів - приміщень та територій, призначених для розміщення автобусів. Протягом зазначеного періоду суборендар систематично порушував умови договору, накопичував значну заборгованість за суборендою та відмовлявся від її погашення попри неодноразові законні вимоги з боку позивача. У відповідь на вимоги щодо оплати боргу відповідач розпочав цілеспрямовані дії, спрямовані на перешкоджання господарській діяльності позивача. Зокрема, ним було організовано блокування контрольно-пропускних пунктів підприємства сторонніми особами з метою тиску на нього як власника об?єктів і керівника бізнесу. Крім того, в межах цієї кампанії тиску відповідач допустив образливі висловлювання в спільній Viber-групі, що не були окремими випадковими проявами, а становили частину узгоджених дій із дискредитації його особи, приниження його гідності, підриву ділової репутації та заподіяння йому моральних страждань. Також фіксувалися випадки незаконної відеофіксації працівників підприємства, що здійснювалась без їх згоди, та лунали словесні погрози в їх адресу. Більше того, на підставі маніпулятивних тверджень з боку відповідача були подані заяви до Бюро економічної безпеки України та органів Державної податкової служби, що свідчить про намагання використати адміністративний тиск як елемент тиску на нього та його бізнес. Оскільки даний наклеп відбувся не в приватному чаті, а в групі, учасниками якої є його працівники та клієнти, така поведінка відповідача завдала йому моральної шкоди через публічне приниження, цинічне та грубе поводження щодо нього. Публічне, зневажливе та принизливе висловлювання відповідача у присутності третіх осіб у формі, що ображає людську гідність, завдало йому моральної шкоди та є підставою для судового захисту та належної сатисфакції. Висловлювання, яке є предметом спору, порушує його особисті немайнові права, зокрема честь і гідність, що захищаються законодавством України.
Покликаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08 жовтня 2025 року, позивач просив суд визнати висловлювання ОСОБА_3 , викладене 31 березня 2025 року у Viber-групі «ГП Бізнесхаб»: «та клав я хрен на вашу наглядову раду і вашого батька вцілому!!! Ви дебіли! І репутацію ви маєте завдяки вашому батьку вкрай негативну!» - такими, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) грн у відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням його честі та гідності внаслідок поширення висловлювань ОСОБА_3 31 березня 2025 року у Viber-групі «ГП Бізнесхаб»: «та клав я хрен на вашу наглядову раду і вашого батька вцілому!!! Ви дебіли! І репутацію ви маєте завдяки вашому батьку вкрай негативну!».
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовну заяву задовольнити, стягнути з відповідача в користь позивача судові витрати по справі.
У своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення суду позивач ОСОБА_1 зазначав, що додаткове рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просив додаткове рішення суду скасувати.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали, просили рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, також просили скасувати додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року слід задовольнити, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року у цій справі скасувати з таких підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними та достатніми доказами, що відповідна інформація стосовно позивача була поширена саме відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову, в тому числі і вимоги про стягнення моральної шкоди, яка є похідною від вимоги про захист честі та гідності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.
Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Подібні за змістом правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21 (пункт 6.18), та Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц та багатьох інших.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина 2 статті 30 Закону України «Про інформацію»).
У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказав, що 30 вересня 2024 року між ФОП ОСОБА_10 (спеціалістом наглядової ради) та ТОВ «Бест Ленад Груп» був укладений договір суборенди. Фактичним керівником компанії ТзОВ «Бест Ленад Груп» був відповідач ОСОБА_3 . З метою своєчасності отримання інформації щодо суборенди, оперативної комунікації між орендодавцем та суборендарями в застосунку «Viber» було створено спільний чат під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », до якого станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 входило 54 особи, у тому числі і відповідач ОСОБА_5 31 березня 2025 року у цьому мобільного додатку ОСОБА_5 допустив публічне поширення принизливих висловлювань щодо нього та спеціалістів наглядової ради ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Також у позовній заяві зазначено, що висловлювання розміщені від імені користувача з нікнеймом «KSM».
Будь-яких доказів щодо того, що саме відповідач ОСОБА_5 у мобільному додатку поширив недостовірну інформацію щодо позивача ОСОБА_1 та спеціалістів наглядової ради, сторона позивача суду не надала, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем того, що автором інформації, розміщеної в месенджері Viber, є відповідач ОСОБА_3 , оскільки відсутня пряма ідентифікація автора повідомлень (офіційних документів, витягів із месенджера чи інших достовірних даних, що пов`язують акаунт «KSM» з відповідачем таких як номер телефону, прив`язаний до акаунта, чи підтвердження особи користувача).
Крім того, у матеріалах справи відсутні об?єктивні докази листування. Позивач посилається на скріншоти листування в групі Viber, але в матеріалах відсутні дані про те, чи були ці скріншоти завірені належним чином (нотаріально) або чи містять вони метадані, які підтверджують автентичність і авторство повідомлень. Без таких доказів скріншоти не можуть вважатися достатніми для встановлення особи автора.
Місцевим судом правильно зазначено, що підпис облікового запису в месенджері Viber не підтверджує особу користувача, оскільки може бути змінений будь-якою особою довільно, окрім того жодних документів, які б підтверджували, що саме відповідач ОСОБА_5 розміщував повідомлення, матеріали справи не містять.
Крім того, позивач зазначає, що в месенджері Viber створено чат «ГП Бізнесхаб» для оперативної комунікації між орендарями та суборендарями.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутній договір суборенди, стороною якого є відповідач, чи будь-які докази, що останній здійснював фактичне керівництво ТзОВ «Бест Ленад Груп», а відтак, що саме відповідача ОСОБА_3 було долучено в застосунку «Viber» до спільного чату під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який за твердженням позивача створений для оперативної комунікації між орендодавцем та суборендарями.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стороною позивача не доведено факт поширення відповідачем інформації, про яку зазначав позивач та яку вважав такою, що принижує честь та гідність позивача ОСОБА_1 .
Місцевим судом також правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди з огляду на її похідний характер від вимог про захист честі та гідності.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про захист честі та гідності особи та відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року колегія суддів зазначає таке.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вважав, що оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то з позивача в користь відповідача слід стягнути понесені останнім понесені витрати за надання професійної правничої допомоги.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Як передбачено частиною 4 статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:  довіреністю;  ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;  дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з частиною 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
До матеріалів справи стороною відповідача подано ордер на надання правничої допомоги серії АС № 1152432 від 19 серпня 2025 року в якому зазначено прізвище, ім`я та по батькові особи, якій надається правнича допомога – ОСОБА_3 (а. с. 20).
Також в матеріалах справи наявний договір № 20250819-1 про надання правничої допомоги від 19 серпня 2025 року укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Самолюком Василем Васильовичем. У пункті 1.1 договору зазначено, що виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, надавати замовнику правничу допомогу як представник у справі № 161/16110/25 (а. с. 82).
Проте у матеріалах цієї справи відсутній ордер на надання правничої допомоги Клим`юку Сергію Миколайовичу.
Також матеріали справи не містять доказів, які підтверджують особу відповідача Клим`юка С. М.
Відповідач ОСОБА_5 не був присутній під час розгляду справи ні в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції, а тому суд позбавлений можливості встановити, що правнича допомога надавалася саме тій особі, яка є відповідачем у цій справі.
Стороною відповідача на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 від 02 січня 2026 року за типовою формою № КО-1 як додаток до Положення про ведення касових операцій у національній валюті України.
Згідно з пунктом 1-1 постанови Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року (зі змінами) «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України» суб?єкти господарювання мають право до 30 червня 2018 року (включно) використовувати у своїй діяльності форми відомості на виплату грошей, прибуткового касового ордеру, видаткового касового ордеру, журналу реєстрації прибуткових і додаткових касових документів, касової книги, книги обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки та акта про результати інвентаризації наявних коштів, установлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України (далі - Положення), затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (зі змінами).
Отже, пункт 1-1 постанови Правління Національного банку України передбачено право суб?єктів господарювання використовувати зазначені форми касових документів до 30 червня 2018 року, а тому подана стороною відповідача квитанція до прибуткового касового ордеру не є належним доказом, який підтверджує понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому додаткове рішення слід скасувати.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року задовольнити.
Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2026 року у цій справі скасувати. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді