ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 921/209/22	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого – судді Кравчук Н.М. 
суддів Матущак О.І.
Рим Т.Я.
секретар судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Прусіка Василя Івановича від 10.02.2026 (вх. №ЗАГС 01-05/416/26 , 01-05/420/26 від 13.02.2026)
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 (повний текст рішення складено 23.12.2025, суддя - Я.Я. Боровець)
у справі № 921/209/22
за позовом: Фізичної особи – підприємця Ратушняка Віктора Володимировича (надалі - ФОП Ратушняк В.В.), м. Тернопіль
до відповідача: Фізичної особи Прусіка Василя Івановича (надалі – ОСОБА_1 ), м.Тернопіль 
про: стягнення заборгованості у розмірі 717 687,75 грн.,

з участю представників:
від позивача: Олійник О.І.;
від відповідача: Півторак В.М.
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа - підприємець Ратушняк Віктор Володимирович звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до фізичної особи Прусіка Василя Івановича про стягнення заборгованості у розмірі 717 687,75 грн., з яких: 567 333,00 грн. – основний борг, 84 795,71 грн. – пеня та 65 559,04 грн. – інфляційні нарахування.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди майна від 14.09.2020 в частині здійснення орендних платежів за оренду майна.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 у справі №921/209/22 позовні вимоги задоволено частково. Судові витрати у складі судового збору в розмірі 9 966,62 грн покладено на відповідача та в розмірі 798,70 грн покладено на позивача. Стягнуто з Фізичної особи Прусіка Василя Івановича на користь Фізичної особи – підприємця Ратушняка Віктора Володимировича – 567 333,00 грн основного боргу, 34 698,15 грн пені, 62 410,32 грн інфляційних втрат та 9 966,62 грн судового збору. У решті позовних вимог - відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що 14.09.2020 між ФОП Ратушняком В.В. (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди майна, відповідно до умов якого Орендодавець зобов"язувався передати Орендареві, а Орендар зобов"язувався прийняти в строкове платне користування майно з правом викупу, визначене у даному договорі, а також сплачувати Орендодавцеві плату за користування майном. Повний перелік майна, що передається за цим договором та визначення його ознак (найменування, тип, номери та інші характеристики) містяться в додатках до цього договору, які є його невід"ємною частиною. Факт передачі Орендодавцем та прийняття Орендарем майна, підтверджується актом приймання-передачі обладнання магазину від 14.09.2020, підписаним сторонами. Суд зазначив, що матеріалами справи підтверджено неналежне виконання Орендарем договірних зобов`язань в частині внесення плати за оренду майна, зауваживши, що позивач 15.10.2021 звертався до відповідача з претензією щодо сплати заборгованості за договором оренди майна від 14.09.2020, яка залишена відповідачем без задоволення. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 567 333,00 грн. Суд, врахувавши фактичні обставини справи, а саме порушення Орендарем строку оплати орендних платежів, здійснивши розрахунок заявленої позивачем до стягнення пені, дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 34 698,15 грн, нарахована за період з 12.10.2020 по 12.04.2021, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, який на час звернення позивача з позовом у 2022 році був чинним. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 50 097,56 грн суд відмовив за безпідставністю. Щодо позовних вимог в частині інфляційних нарахувань в розмірі 65 559,04 грн, суд, здійснивши розрахунок таких нарахувань, вважав правильно нарахованими та таким, що підлягають до задоволення інфляційні нарахування в розмірі 62 410,32 грн. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 3 148,72 грн, суд дійшов висновку про відмову у позові в цій частині.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Прусік Василь Іванович звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
Скаржник вважає оскаржуване рішення ухваленим при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач при поданні позову надав суду примірник договору від 14.09.2020 та додатку до даного договору, які підписані сторонами, проте, не скріплені печактою Орендаря, а лише завірені підписом та печаткою Орендодавця. Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не здійснено дослідження самого договору та додатків на предмет його укладення, та досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов. Вважає, що відсутність печатки на договорі та додатку до договору, які прямо передбачено п.7.3 договору оренди майна від 14.09.2020, свідчить лише про факт незакінченої угоди та про недосягнення згоди між сторонами. Наголошує, що Орендарем не було здійснено жодних розрахунків, хоча п. 2.1 договору передбачено, що орендна плата сплачується кожного місяця до 10 числа. Зауважує, що Орендарем долучено до матеріалів даної справи копії актів приймання-передачі майна (за оренду якого пред`явлено позов) від ФОП Дякович С.Ю. до ТОВ «СМ», директором якого був Ратушняк В.В. Відтак, враховуючи, що майно яке відповідно до договору від 14.09.2020 та додатку до даного договору не належить ФОП Ратушняку В.В., а належить ФОП Дякович С.Ю., позивач не вправі передавати спірне майно в оренду. На переконання скаржника, позивач не мав правових підстав для укладення договору оренди майна у межах своєї підприємницької діяльності, оскільки єдиним видом діяльності позивача у сфері оренди є КВЕД 68.20 (надання в оренду нерухомого майна). У позивача відсутній КВЕД 77.39 або аналогічні, які дозволяють надання в оренду обладнання. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим. Зокрема, зауважує, що підписання договору оренди від 14.09.2020 здійснювалось сторонами не шляхом обміну документами, а спільно з участю двох сторін з одночасним підписанням акта приймання-передачі обладнання магазину. Отже, Прусік В.І., підписуючи договір та акт приймання-передачі обладнання магазину, підтвердив факт отримання обладнання та те, що послуги зі сторони ФОП Ратушняка В.В. були надані у визначеному договором обсязі. Жодних зауважень та заперечень зі сторони Прусіка В.І. в процесі оформлення та підписання договору та акта приймання-передачі обладнання магазину не надходило. Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що основне призначення КВЕД - визначати та кодувати основні та другорядні види економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців. Будь-яке використання КВЕД не для статистичних потреб (адміністративних або нормативних) здійснюють самі користувачі за власними правилами, відповідаючи за це та належно пояснюючи таке використання. Тобто, відсутність КВЕД жодним чином не впливає на правовідносини, які виникли з договору оренди від 14.09.2020. Разом з тим, класифікатор видів економічної діяльності не містить виду такої діяльності як передача в оренду обладнання магазину, натомість ФОП Ратушняк В.В. має в наявності понад 40 КВЕД в сфері виробництва продовольчих товарів та торгівлі. Щодо копій актів приймання-передачі майна від ФОП Дякович С.Ю. до ТОВ «СМ», де Ратушняк В.В. був директром, на які покликається скаржник, позивач зазначає, що дані акти були надані в судове засідання під час розгляду справи судом першої інстанції по суті, тобто, з порушення норм процесуального права. У зв`язку з чим, вказані докази були залишені судом першої інстанції як неналежні та недостовірні. Водночас, позивач зауважує, що акти, на які покликається скаржник, жодним чином не стосувались правовідносин між позивачем та відповідачем, оскільки ці акти складені між іншими суб`єктами господарювання та в інший період часу. Просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 у справі № 921/209/25 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні підтримав доводи, наведені у апеляційній скарзі.
Позивач просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу – без задоволення.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
14.09.2020 між Фізичною особою – підприємцем Ратушняком Віктором Володимировичем (Орендодавець) та Прусіком Василем Івановичем (Орендар) укладено договір оренди майна, згідно з п. 1.1 якого Орендодавець зобов"язується передати Орендареві, а Орендар зобов"язується прийняти в строкове платне користування майно з правом викупу, визначене у даному договорі, а також сплачувати Орендодавцеві плату за користування даним майном.
Повний перелік майна, що передається за цим договором, та визначення його ознак (найменування, тип, номери та інші характеристики) містяться в додатках до цього договору, які є його невід"ємною частиною (п.1.2 договору).
Пунктом 2.1 договору визначено, що орендна плата за орендоване майно становить суму амортизаційних нарахувань на вказане майно, та становить 43 641,00 грн. на місяць. Розмір сплаченої орендної плати враховується в суму, яка має бути сплачена Орендарем при здійсненні викупу орендованого майна. Орендна плата сплачується щомісячно до 10 числа кожного місяця за попередній.
Майно, що орендується, повинно бути передано Орендодавцем та прийнято Орендарем протягом 10 календарних днів з моменту набрання чинності цим договором (п.2.3 договору).
Пунктом 2.4 договору передбачено, що передання майна, що орендується в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі.
Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 Орендодавець бере на себе обов"язки, а саме своєчасно передати Орендареві майно в стані, який забезпечує його нормальне функціонування та можливість використання такого майна за його цільовим призначенням у відповідності до мети визначеної у п.1.3 договору, в свою чергу Орендар бере на себе обов"язки – вчасно і в повному обсязі сплачувати плату за користування переданим майном та не допускати дій, які можуть призвести до пошкодження (псування) або знищення майна (пп. 3.3.2 п. 3.3 договору).
У випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором або чинним законодавством України. Порушення договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. Орендар несе відповідальність за цим договором, у випадку невчасної сплати орендних платежів за використання майна, що орендується – неустойка у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми орендних платежів за кожен день прострочення (п.п. 5.1, 5.2, 5.5 договору).
Згідно з п. 7.3 договору сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому договорі реквізитів та зобов`язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов`язаних із цим несприятливих наслідків. Додаткові угоди та додатки до цього договору є невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками. 
Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п.6.1 договору).
Згідно з актом приймання-передачі обладнання магазину від 14.09.2020 ФОП Ратушняк В.В. на виконання умов договору оренди майна від 14.09.2020 передав, а Прусік В.І. прийняв майно згідно з переліком, який зазначеного у акті, на загальну суму 1 571 084,00 грн. у кількості 308 одиниць. Даний акт підписано сторонами без зауважень.
14.11.2021 позивачем надіслано відповідачу акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №19370 на суму 610 974,00 грн. (оренда нерухомого майна за період 14.09.2020-14.11.2021).
15.10.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 15-10/21 щодо сплати заборгованості за договором оренди майна від 14.09.2020 (рекомендоване поштове відправлення 4600203288800). Відповідно до скріншоту трекінгу АТ «Укрпошта» відправлення 4600203288800 вручено особисто 26.10.2021. Однак, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач порушив зобов"язання щодо орендних платежів, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 567 333,00 грн. У зв"язку з порушенням строків оплати, позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 84 795,71 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 65 559,04 грн.
Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.
При цьому колегія суддів зауважує, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2022 у справі №607/21898/21 провадження у цивільній справі за позовом Фізичної особи-підприємця Ратушняка В.В. до Прусіка В.І. про стягнення заборгованості в розмірі 717 687,75 грн за договором оренди майна від 14.09.2020, що є предметом позову у справі № 921/209/22 закрито на підставі вимог пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При постановленні вказаної ухвали суд виходив з того, що відповідач – Прусік В.І. з 03.02.2017 по 30.11.2020, тобто на момент укладення договору оренди майна від 14.09.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Суд зауважив, що згідно з п. 1.3 укладеного сторонами договору, орендоване майно повинно використовуватись у власній господарській діяльності Орендаря, що свідчить про те, що характер правовідносин між сторонами є господарськими. Дана ухвала набрала законної сили. 
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.
За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Матеріалами даної господарської справи підтверджено, що між Фізичною особою – підприємцем Ратушняком Віктором Володимировичем (Орендодавець) та Прусіком Василем Івановичем (Орендар) існували орендні відносини на підставі договору оренди майна від 14.09.2020. 
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. (ч 1 ст. 762 ЦК України).
Згідно з ч. 5 ст. 762 названого Кодексу плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Як зазначалось вище, п. 2.1 договору обумовлено, що орендна плата за орендоване майно становить суму амортизаційних нарахувань на вказане майно, та становить 43 641,00 грн на місяць. Розмір сплаченої орендної плати враховується в суму, яка має бути сплачена Орендарем при здійсненні викупу орендованого майна. Орендна плата сплачується щомісячно до 10 числа кожного місяця за попередній.
Умовами договору, зокрема пунктами 3.1, 3.3, перебачено, що Орендодавець бере на себе обов"язки, а саме своєчасно передати Орендареві майно в стані, який забезпечує його нормальне функціонування та можливість використання такого майна за його цільовим призначенням відповідно до мети визначеної у п.1.3 договору, в свою чергу Орендар бере на себе обов"язки – вчасно і в повному обсязі сплачувати плату за користування переданим майном.
Пунктом 2.4 договору сторони погодили, що передання майна, що орендується, в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі.
Факт передачі ФОП Ратушняком Віктором Володимировичем та прийняття Прусіком Василем Івановичем майна згідно з умовами договору оренди майна від 14.09.2020 підтверджується актом приймання-передачі обладнання магазину від 14.09.2020. Відповідно до даного акта ФОП Ратушняк В.В. передав, а Прусік В.І. прийняв майно згідно переліку, який зазначеного у акті, на загальну суму 1 571 084,00 грн. у кількості 308 одиниць. Даний акт підписано сторонами без зауважень.
Як зазначалось вище, позивач звертався до відповідача з претензією вих. № 15-10/21 від 15.10.2021 щодо сплати заборгованості за договором оренди майна від 14.09.2020, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на те, відповідач договірних зобов`язань щодо сплати орендних платежів у встановлені договорами строки за користування переданим майном не виконав, у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 567 333,00 грн.
Колегія суддів критично оцінює твердження скаржника про неукладеність договору оренди майна від 14.09.2020 (порушення форми правочину), який підписаний сторонами, проте не скріплений печактою Орендаря, а лише завірений підписом та печаткою Орендодавця, враховуючи таке.
Договір виконує функцію безпосередньої правостворюючої підстави виникнення зобов`язання. Це означає, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, виникають із самого договору і не потребують інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Отже, Прусік В.І. підписуючи договір оренди майна від 14.09.2020 та акт приймання-передачі обладнання магазину від 14.09.2020, підтвердив факт отримання обладнання та те, що послуги зі сторони ФОП Ратушняка В.В. (Орендодавця) були надані у визначеному договором обсязі. Жодних зауважень та заперечень зі сторони Прусіка В.І. (Орендаря) в процесі оформлення та підписання договору та акта приймання-передачі обладнання магазину не надходило. Даний акт підписано сторонами без зауважень. При цьому колегія суддів зауважує, що відповідач не заперечує факту власноручного підписання договору оренди та акта приймання-передачі обладнання магазину, про що представником відповідача зазначено у судовому засіданні.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 581 Господарського кодексу Українип (який був чинним на момент укладення сторонами спірного договору оренди майна та на момент звернення з даним позовом до суду) наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.
Беручи до уваги вищенаведені норми права, умови укладеного сторонами договору оренди майна від 14.09.2020 та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає підставним та обгрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав про задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 567 333,00 грн.
За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 названого Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунтком 5.5 договору передбачено, що Орендар несе відповідальність за цим договором, у випадку невчасної сплати орендних платежів за використання майна, що орендується – неустойка у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми орендних платежів за кожен день прострочення
Згідно з поданим розрахунком позивачем за несвоєчасну сплату орендних платежів нараховано відповідачу пеню в розмірі 84 795,71 грн за період з 14.09.2020 по 14.10.2021
Місцевий господарський суд, врахувавши фактичні обставини справи, а саме порушення Орендарем строку оплати орендних платежів, здійснивши власний розрахунок заявленої позивачем до стягнення пені, дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 34 698,15 грн, нарахована за період з 12.10.2020 по 12.04.2021, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, який на час звернення позивача з позовом у 2022 році був чинним. В іншій частині позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 50 097,56 грн відмовив за безпідставністю.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, вважає його арифметично правильним.
Статтею 625 Цивільного кодексу України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Враховуючи наведену норму права та порушення відповідачем строків оплати орендних платежів, позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати у розмірі 65 559,04 грн за період з 14.09.2020 по 14.10.2021.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши підстави, строки та правильність нарахування інфляційних втрат погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у розмірі 62 410,32 грн, в іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 148,72 грн слід відмовити за безпідставністю.
Колегія суддів критично оцінює покликання скаржника щодо відсутності у позивача правових підстав для укладення договору оренди майна у межах своєї підприємницької діяльності, оскільки єдиним видом діяльності позивача у сфері оренди є КВЕД 68.20 (надання в оренду нерухомого майна). Відсутність КВЕД жодним чином не впливає на правовідносини, які виникли з договору оренди майна від 14.09.2020.
Призначення КВЕД (класифікації видів економічної діяльності) полягає в офіційному кодуванні та систематизації напрямків бізнесу. Вони необхідні державі для ведення статистики та податкового обліку, а підприємствам — для законного здійснення діяльності та вибору відповідної системи оподаткування.
Щодо доводів скаржника про долучення в суді першої інстанції копій актів приймання-передачі майна від ФОП Дякович С.Ю. до ТОВ «СМ`де Ратушняк В.В., колегія суддів враховує таке.
З матеріалів справи вбачається, що представником Прусіка В.І. 11.08.2025 через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів актів приймання-передачі обладнання.
Водночас з поданих відповідачем актів приймання-передачі вбачаєтья, що такі складені в інший період (2019 рік) та між іншими суб`єктами господарювання, відтак жодним чином не стосуються правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі.
Отже, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 у справі №921/209/22.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись, ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
у х в а л и в:
1. Апеляційну скаргу Прусіка Василя Івановича залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.09.2025 у справі №921/209/22 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником. 
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя Н.М. Кравчук
Судді О.І. Матущак
Т.Я. Рим