УХВАЛА
05 червня 2026 року
м. Київ

справа № 725/8131/25
провадження № 61-4195ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пархоменка П. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Клим Віта Андріївна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2026 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
постановив ухвалу про таке:
1. 26 березня 2025 року представник ОСОБА_1 (далі - позивач) - адвокат Клим В. А. подала до Верховного Суду касаційну на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2026 року у цивільній справі № 725/8131/25.
2. Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення наявних у ній недоліків шляхом надання до Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній підстави (підстав) касаційного оскарження, передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), з урахуванням роз`яснень, викладених в цій ухвалі.

3. На виконання вимог вищевказаної ухвали, на адресу Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга позивача.
4. Касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та підлягає поверненню, з огляду на таке.
5. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
6. Пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
7. Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
8. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК, у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
9. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
10. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
11. Крім того аналіз положень статті 389 ЦПК свідчить, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК в касаційній скарзі зазначається норма (норми) права, щодо застосування яких у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
12. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК, особа, яка подає скаргу має враховувати, що частина перша статті 411 ЦПК в чинній редакції містить сім, а частина третя цієї статті - чотири, окремих пункти в яких викладено підстави для скасування судового рішення.
13. Отже, у разі посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК, як підставу касаційного оскарження, заявник має конкретизувати, які саме випадки передбачені відповідними пунктами частин першої та/або третьої статті 411 ЦПК наявні, на його думку, для скасування судових рішень та обґрунтувати свої доводи.
14. Особа, яка подає касаційну скаргу, має чітко визначити та обґрунтувати одну чи декілька (якщо вони не є взаємовиключними) підстав касаційного оскарження передбачених процесуальним законом (частиною другою статті 389 ЦПК).
15. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).

16. Верховний Суд вже вказував, що у разі касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК як на підставу для касаційного оскарження судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 759/4747/16-ц).

17. Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц).

18. Верховний Суд звертає увагу, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК, як на підставу касаційного оскарження, заявник повинен зазначити норму права, практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

19. Разом з тим, в уточненій касаційній скарзі позивач посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Позивач вважає, що на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм статей 315, 319 ЦПК у поєднанні зі статтями 141, 157 Сімейного кодексу України у подібних правовідносинах, а саме: щодо визначення критеріїв «самостійного виховання дитини» у випадках, коли інший з батьків (мати) не позбавлений батьківських прав та не визнаний недієздатним, проте фактично повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків, перебуває за межами України, підписавши документи (у нотаріуса) втратила з дитиною будь-який зв`язок, що підтверджується актами обстеження житлових умов, висновком органу опіки та піклування, у яких зазначено, що вихованням дитини займається виключно батько. Необхідність формування висновку Верховного Суду у цій справі зумовлена відсутністю єдиної судової практики у справах цієї категорії, що призводить до неоднозначного тлумачення судами нижчих інстанцій поняття «утримання та виховання дитини самостійно» як підстави для отримання передбачених законом соціальних та правових гарантій.
20. Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення.Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цих норми для правильного вирішення справи, а тому не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК).

21. І хоча текст касаційної скарги і містить формальне посилання на відсутність висновку Верховного Суду, але у касаційній скарзі позивач не зазначає конкретну норму права щодо якої необхідно сформувати правову позицію Верховного Суду, що могло б бути оцінене судом як таке, що відповідає підставі, визначеній пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК.
22. Формальне посилання на відсутність висновку Верховного Суду без належного правового обґрунтування, суд касаційної інстанції не вважає виконанням обов`язкових вимог процесуального закону, визначених пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК, щодо зазначення у касаційній скарзі підстави (підстав), на якій (яких) така скарга подається.
23. Верховний Суд звертає увагу на наявність висновку Верховного Суду щодо застосування норм статей 315, 319 ЦПК у поєднанні зі статтями 141, 157 Сімейного кодексу України у подібних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25).
24. Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування передбачених частиною першою чи третьою статті 411 ЦПК підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальне посилання в уточненій касаційній скарзі на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, визначених у частині першій чи третій статті 411 ЦПК та не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК).
25. Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК, касаційна скарга підлягає поверненню. 

26. Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК).
27. Враховуючи, що у касаційній скарзі не викладені передбачені чинним
ЦПК підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку, скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
Керуючись пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Клим Віта Андріївна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2026 року у справі № 725/8131/25 визнати неподаною і повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду з касаційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
3. Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя П. І. Пархоменко