ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року
м. Київ
справа № 442/2223/24
провадження № 61-15649св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолета Янівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, в складі судді 
Нагірної О. Б., від 07 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., 
від 03 грудня 2025 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про усунення спадкоємця від права на спадкування за законом.
2. В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 посилався на те, що він є спадкоємцем другої черги за законом після смерті свого рідного брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який не мав спадкоємців першої черги за законом, оскільки не був одруженим, не мав дітей, а його батьки померли.
3. Вказує, що спадщину після смерті брата прийняв у передбачені законом строк та спосіб, подавши приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В. Я. відповідну заяву 27 вересня 2023 року, на підставі якої заведено спадкову справу № 71307225 (номер у нотаріуса 111/2023). 
4. 16 березня 2024 року йому видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких він отримав 1/2 частини у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також 1/2 частини у праві власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером №4621288900:01:002:0280 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за цією ж адресою.
5. Йому стало відомо, що іншим спадкоємцем другої черги за законом, яка прийняла спадщину, є його сестра ОСОБА_2 , яка не підтримувала зв`язку із братом, не цікавилася його життям та побутом, а також не надавала йому жодної допомоги у лікуванні, незважаючи на те, що брат був одиноким, проживав самостійно і враховуючи наявні у нього захворювання, не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував постійної сторонньої допомоги, догляду та піклування до дня своєї смерті. 
6. Вважає, що відповідачка на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України підлягає усуненню від права на спадкування за законом, оскільки ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу тривалий час, до дня смерті включно, перебував у безпорадному стані.
7. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд усунути 
ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень
8. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 07 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
9. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з відсутності підстав для усунення відповідачки від права на спадкування, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами того, що спадкодавець ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме від відповідачки, а ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання такої допомоги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
11. У грудні 2025 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року.
12. Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 442/2223/24, які у лютому 2026 року надійшли до Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року 
у справі № 233/6868/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
14. Крім того вказує, що судами порушені норми процесуального права та наявні передбачені пунктами 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстави для скасування оскаржених судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
15. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні його клопотання про виклик та одночасний допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
16. Вказує, що оскаржені судові рішення ухвалені всупереч показанням свідків про те, що ОСОБА_2 вони ніколи не бачили, вона не відвідувала спадкодавця та їм не відомо про те, чи надавала відповідачка будь-яку допомогу ОСОБА_3 . Звертає увагу, що наявні у справі докази підтверджують факт безпорадності ОСОБА_3 , а в оскарженому рішенні суду першої інстанції не зазначено дати складання його повного тексту, що є грубим порушенням норм процесуального законодавства.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
17. У лютому 2026 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
18. Відзив мотивований тим, що на спростування висновків судів попередніх інстанцій ОСОБА_3 наводить свою суб`єктивну оцінку показань допитаних свідків,, чим фактично намагається змусити Верховний Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що не входить до компетенції касаційного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19.  ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя заповіту не складав.
20.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями другої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який був їхнім рідним братом.
21.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах встановленого частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячного строку звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
22. Після смерті ОСОБА_3 , за заявою ОСОБА_1 від 27 вересня 2023 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 
Петрів В. Я. було заведено спадкову справу.
23. 16 березня 2024 року приватний нотаріус Петрів В. Я. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровані в реєстрі нотаріуса за 
№ 1218 та № 1219, відповідно до яких позивач отримав у спадщину 1/2 частини у праві власності на житловий будинок під 
АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також 1/2 частини у праві власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером №4621288900:01:002:0280 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за цією ж адресою: АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
24. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
25. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
26. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
27. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
28. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
29. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
30. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
31. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
32. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
33. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
34. Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
35. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
36. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
37. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
38. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
39. Верховний Суд у постанові від 29 січня 2026 року у справі 
№ 523/5419/24З правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
40. У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі 
№ 321/1573/17-ц наголошено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному існуванні цих обставин і доведеності їх сукупності (див. також постанову Верховного Суду у справі № 337/6000/15-ц від 21 березня 2018 року).
41. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц).
42. Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача (див. постанови Верховного Суду 
від 10 листопада 2022 року у справі № 289/1965/16-ц, від 29 грудня 2025 року у справі № 195/2005/23 від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24, 
від 10 лютого 2026 року у справі № 462/5597/23).
43. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
44. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
45. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
46. Встановивши, що позивач не довів перебування спадкодавця у безпорадному стані та його постійну потребу у допомозі саме відповідачки, а також ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки відповідачки (зокрема, відмови від надання допомоги брату), що входить до сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, суди попередній інстанцій дійшли цілком обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усуненняОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
47. У цьому контексті судами правильно надано оцінку медичним документам, з яких не вбачається, що спадкодавець ОСОБА_3 страждав на тяжку хворобу, перебував у безпорадному стані і потребував стороннього догляду. Окрім цього, не було надано доказів свідомого ухилення відповідачки, яка проживає за кордоном, від надання спадкодавцеві допомоги, шляхом відмови чи ігнорування відповідних звернень з боку ОСОБА_3 .
48. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зокрема, показанням свідків, з урахуванням стандартів доказування у цивільних справах, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
49. Посилання в касаційній скарзі на те, що відмова у задоволенні клопотання про одночасний допит свідків унеможливила встановлення фактичних обставин справи є помилковим, оскільки окрім допиту свідків суд досліджував інші наявні у справі докази, зокрема, медичні документи, які не доводять перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані та його потребу у сторонньому догляді.
50. Відсутність вказівки в рішенні суду на дату складання його повного тексту не вплинуло на можливість позивачу реалізувати своє право на апеляційний перегляд справи та касаційне оскарження судових рішень.
51. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким суди попередніх інстанцій надали обґрунтовану правову оцінку.
52. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
53. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі 
№ 233/6868/15, на яку заявник посилається в касаційній скарзі.
54. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
55. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 
від 07 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 03 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников