Справа № 579/2795/25
2/579/235/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и
26 травня 2026 року  Кролевецький районний суд Сумської області
головуючий суддя Придатко В.М.,
секретар судового засідання Клишкова Ю.В.,
за участю: позивача   - ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Вернигора В.М.,
відповідача  - ОСОБА_2 ,
представника відповідача – адвоката Рекухи О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кролевець Сумської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області, про визначення місця проживання та встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком неповнолітньої дитини,
ВСТАНОВИВ:
Позивач вимоги позовної заяви мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 28.11.2012 року; рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року №579/1085/16-ц шлюб був розірваний.
Від зазначеного шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Заперечень проти цього відповідач при розірванні шлюбу не висловлювала.
З 2016 року відповідач стала проживати у с.Грузьке з чоловіком ОСОБА_4 , з яким мають трьох дітей. Відповідач ніде не працює.
При вирішенні різних соціальних, побутових та матеріальних питань у позивача регулярно виникає необхідність надати відповідне судове рішення про визначення місця проживання дитини сторін з ним, що ускладнює вирішення їх із сином проблем та питань соціально-побутового характеру.
Встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини має для сина сторін та для позивача юридичне значення та необхідно позивачеві для захисту та реалізації законних прав та інтересів дитини та його прав як батька, та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб. Іншим шляхом вирішити це питання неможливо, тому він звернувся з цією заявою до суду.
Згідно з поданим відзивом відповідач заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі з таких підстав. Пославшись на відсутність спору щодо подальшого проживання сина сторін разом з позивачем як батьком, вважала, що спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами немає, а тому провадження в частині вказаної позовної вимоги просила закрити. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, повідомила, що на даний час зареєстрована в АДРЕСА_2 , але фактично проживає за адресою АДРЕСА_3 , разом із чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , синами ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . За місцем проживання характеризується позитивно. Дошкільним підрозділом ОСОБА_9 гімназії №5 вона також характеризується позитивно, як турботлива мати, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки стосовно синів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , цікавиться успіхами, поведінкою та розвитком дітей, підтримує зв`язок з педагогічними працівниками, своєчасно реагує на рекомендації вихователів та спеціалістів закладу. Згідно з висновком Служби у справах дітей вказано, що мати підтримує зв`язок із сином ОСОБА_13 , забирає до себе на вихідні дні, зберігає емоційний зв`язок з дитиною, хоча постійної участі в щоденному вихованні та забезпеченні дитини і не здійснює, проживає окремо від дитини близько десяти років. Також повідомила, що придбавала одяг сину, інші речі, яких потребував син, давала кошти сину, тобто приймала участь в утриманні в силу своїх фінансових можливостей. Саме лише проживання дитини з батьком не говорить про самостійне виховання та утримання дитини лише батьком без участі матері. Відповідач наголосила, що на її переконання, встановлення вказаного факту потрібне позивачу для отримання відстрочки від мобілізації.
У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені вимоги, суду позивач пояснив, що визначення місця проживання дитини з ним спрямоване на спрощення можливих переїздів дитини у зв`язку з обставинами воєнного стану, усунення надмірної тяганини у вигляді необхідності погодження з матір`ю питань звернення до державних та комунальних органів, медичних закладів, а встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини - для оформлення субсидій на комунальні послуги. Суду позивач доповнив, що дійсно відповідач періодично забирала сина на вихідні, однак насправді про долю ОСОБА_13 практично не переймалася, що, на його думку, підтверджується тією обставиною, що на початку повномасштабного вторгнення сім`я ОСОБА_14 , маючи законну можливість виїхати за кордон, рятуючись від обставин воєнного часу, взяли з собою трьох дітей ОСОБА_5 , однак відповідач навіть не запропонувала вивезти у безпечне місце за кордон сина ОСОБА_13 , свідомо проігнорувавши інтереси безпеки дитини. Що стосується придбання сину одягу та інших речей, то дійсно відповідач передавала сину одяг та інші речі з благодійної та гуманітарної допомоги, яку отримувала її сім`я як багатодітна, однак такі передачі не мали регулярного чи істотного характеру, хоча відповідач знала, що має рівні з позивачем обов`язки утримувати старшого сина. Картку відповідач відкрила лише після відкриття провадження у справі, винятково для штучного створення доказів участі в утриманні сина. Фактично син картку отримав лише нещодавно. 
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні наполягали на відмові у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина сторін, а також на закритті провадження за відсутністю предмету спору в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідач суду пояснила, що син сторін ОСОБА_13 постійно відвідував сім`ю матері на вихідних, залишався і на канікули, знайомий з меншими дітьми, у домі матері має окрему кімнату і ліжко. Вона відкрила для сина картку, на яку почала переказувати кошти, а у квітні з неї за судовим наказом Кролевецького районного суду Сумської області стягнуто аліменти. Позивач, на думку відповідачки, має намір звернутися з позовом про позбавлення її батьківських прав.
Третя особа служба у справах дітей Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області в судове засідання явку представника не забезпечила, звернулася з заявою про розгляд справи без їх участі.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду пояснила, що є матір`ю позивача по справі. Сім`ї позивача не дозволили «виписати» дров, однак їм відмовили, оскільки на онука ОСОБА_13 не було визначено режиму утримання: ані не стягнуто аліментів, ані не встановлено факт самостійного утримання дитини батьком. Після розірвання шлюбу відповідачка певний час вела буремний спосіб життя, тож ОСОБА_13 до мами не відпускали. Відповідачка після одруження з ОСОБА_5 дійсно іноді забирає до себе сина сторін, але, наприклад, протягом чотирьох місяців з 28 листопада 2025 року не спілкувалася з ним. Натомість сім`я відповідачки зареєстрована як багатодітна сім`я і, на думку свідка, завдяки тому, що відповідач є матір`ю ще й сина ОСОБА_13 , отримують більші соціальні виплати, допомоги тощо. Отримуючи гуманітарну допомогу, дійсно дещо відповідачка передавала ОСОБА_13 . 
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка малолітній ОСОБА_3 суду пояснив, що наразі живе у будинку з татом, бабусею та дідусем, у нього є кімната. Він повністю задоволений умовами життя і бажає залишитися жити з батьком. У Кролевці у нього багато товаришів, він займається на секції дзюдо. Мама (відповідач по справі) забирала його на вихідні у село, іноді і 3-4 рази на місяць. У мами вдома він мешкає в одній кімнаті з іншими дітьми, меншими братами. У селі у нього є лише один знайомий, більше друзів немає. Кілька разів на тиждень вони з мамою спілкувалися телефоном, але деякий час назад йому пояснили вдома, що краще поки що менше спілкуватися з мамою. На канікули мама його не забирала майже ніколи, він пригадує лише один випадок, коли приїжджав на два дні. Раніше мама колись одного разу пропонувала переїхати жити до неї, але він відмовився. Картку, яку відкрила мама на його ім`я, йому передали, він коштами на картці почав трохи користуватися.
Заслухавши сторони та представників сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом, сторони перебували у шлюбі з 28.11.2012 року; рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року №579/1085/16-ц шлюб був розірваний (а.с.7).
Від зазначеного шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8), який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9). Заперечень проти цього відповідач при розірванні шлюбу не висловлювала.
Згідно з довідкою, виданою позивачу вуличним комітетом, позивач дійсно є батьком-одинаком, сам виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.12).
Згідно з характеристикою №577 від 01.12.2025, виданою Опорним закладом Кролевецької міської ради Сумської області «Кролевецький ліцей №3», ОСОБА_3 навчається в закладі з початку 2023-2024 навчального року. Батько відповідально ставиться до освітніх потреб дитини, підтримує контакт зі школою, виконує рекомендації педагогів, також активну участь у щоденному піклуванні бере бабуся, постійно відвідує батьківські збори. Мама учня участі у вихованні не бере, має іншу родину та дітей, проживає окремо, навчальними та виховними потребами сина не цікавиться, зі школою не контактує, що створює певний емоційний дискомфорт для хлопчика (а.с.11).
Відповідач після розірвання шлюбу сторін уклала шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.50). На даний час зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с.36), але фактично проживає за адресою АДРЕСА_3 , разом із чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , синами ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.37-40, 47-49, 51).
Згідно з довідкою №121 від 13.02.2026 року, ОСОБА_2 призначено в період 01.08.2025-31.01.2026 допомогу для дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях, державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям та допомогу при народженні дитини, суми яких за вказаний період склали 18605,64 грн (а.с.64).
Згідно з листом дошкільного підрозділу Кролевецької гімназії №5 за №01-27/6 від 15.01.2026 року, відповідач характеризується позитивно, як турботлива мати, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки стосовно синів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , цікавиться успіхами, поведінкою та розвитком дітей, підтримує зв`язок з педагогічними працівниками, своєчасно реагує на рекомендації вихователів та спеціалістів закладу, ознак жорстокого поводження або нехтуванні інтересами дітей не зафіксовано (а.с.42).
13.02.2026 року відповідач зверталася до Служби у справах дітей Кролевецької міської ради з заявою про проведення роз`яснювальної роботи з позивачем щодо недопустимості створення перешкод відповідачці як матері у спілкуванні з сином ОСОБА_13 та, зокрема, у праві забирати сина на вихідні до себе та праві на особисте спілкування з сином (а.с.65). На підставі вказаного звернення було проведено бесіду з батьком дитини (а.с.95). Проте 27.03.2026 року відповідач звернулася з повторною заявою про те, що позивач продовжує не відпускати сина до матері на вихідні дні (а.с.96).
Згідно з висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Кролевецької міської ради від 22 січня 2026 року №26, за період проживання сина сторін з батьком саме останній здійснював основний догляд за дитиною, забезпечував її утримання, виховання, створював належні умови для проживання, навчання та розвитку сина. Мати підтримує зв`язок із сином ОСОБА_13 , забирає до себе на вихідні дні, зберігає емоційний зв`язок з дитиною, хоча постійної участі в щоденному вихованні та забезпеченні дитини і не здійснює, проживає окремо від дитини близько десяти років, не знаходиться поруч під час зростання сина як особистості, не допомагає у вирішенні підліткових проблем. Доцільним є визначити місце проживання дитини разом з батьком, що не обмежує право матері на участь у вихованні дитини та спілкування з нею, що має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини (а.с.27).
Згідно з платіжною інструкцією від 05.02.2026, відповідачем було здійснено переказ коштів у сумі 2000 грн ОСОБА_3 на рахунок НОМЕР_1 (а.с.67).
20.04.2026 року судовим наказом Кролевецького районного суду Сумської області з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця (а.с.125, 127). Відповідачем було надано на адресу суду квитанції від 18.05.2026, що підтверджують сплату аліментів за перший місяць (а.с.151).
Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_7 №1/413 від 04.02.2026 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_1 ), має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації (а.с.68). Відповідно до копії Витягу з системи «Резерв+», позивач має відстрочку від мобілізації як особа, що має батька або матір з інвалідністю на підставі п.13 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.120-121).
Згідно з копіями постанов №579/932/17 та 579/1745/19, 11 липня 2017 року та 14 листопада 2019 року позивач притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП до штрафів у сумі по 10200 грн та до позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік (а.с.99-104).
Згідно з копією постанови №579/91/22, ОСОБА_16 09.02.2022 року була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (насильство в сім`ї), але звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю скоєного, з винесенням усного зауваження (а.с.122). Згідно з копією постанови №579/1718/24, ОСОБА_16 09.09.2024 року була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП (ухилення від виконання батьківських обов`язків), але звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю скоєного, з винесенням усного зауваження (а.с.123). Згідно з копією постанови №579/1720/24, ОСОБА_16 09.09.2024 року була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (насильство в сім`ї), але звільнена від адміністративної відповідальності за малозначністю скоєного, з винесенням усного зауваження (а.с.124).
Крім того, судом було досліджено аудіозапис, наданий відповідачкою, про який остання повідомила, що це запис телефонної розмови сторін. Встановити дату та час, автентичність та відсутність втручання у зміст запису суд без проведення відповідної експертизи не мав можливості, тому доказової сили вказаний запис на переконання суду не несе.
Вищевикладені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону.
Згідно з положеннями статей 3, 9, 12, 16, 19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації.
А відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом статей 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Відповідно до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Частиною другою статті 160, частинами першою та другою статті 161 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 про те що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Відповідно до положень частин четвертої, п`ятої та шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У справі відсутні докази того, що батько не дбає про здоров`я сина чи не бере участі у його вихованні. Навпаки, надані докази підтверджують, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про розвиток, здоров`я дитини, створив належні умови для її проживання. Доказів жорстокого поводження батька з сином, притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності (у тому числі за вчинення домашнього насильства) не надано та судом таких фактів не встановлено, а притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП не може слугувати доказом ставлення позивача до батьківських обов`язків, крім того, на даний час сплив значний строк і відсутні докази скоєння інших правопорушень позивачем протягом останніх шести років.
В той же час суд враховує, що відповідач неодноразово вчиняла адміністративні правопорушення, як пов`язані з домашнім насильством, так і з неналежним виконанням батьківських обов`язків, а та обставина, що жодного разу відповідачку не притягнуто до адміністративної відповідальності в силу малозначності скоєного, залишає суду переконання про відсутність підстав твердити про наявність негативних наслідків спілкування відповідача з сином ОСОБА_13 станом на час розгляду справи по суті.
Проживання сина з батьком не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_2 , яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті сина, має право брати участь у його вихованні незалежно від того, з ким із батьків ОСОБА_3 буде проживати.
При цьому позивач ОСОБА_1 не може перешкоджати відповідачу ОСОБА_2 брати участь у житті дітей, оскільки таке перешкоджання, залежно від обставин, може тлумачитись, як дії, вчинені на шкоду дітям, з відповідними правовими наслідками.
Твердження відповідача щодо відсутності заперечень відповідача проти проживання сина сторін з позивачем суд враховує як часткове визнання позовних вимог з наслідками, передбаченими положеннями ст.142 ЦПК України. В той же час судом не встановлено з урахуванням сукупності поданих доказів відсутності предмету спору між сторонами у цьому питанні.
Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам та бажанню дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання сина сторін з позивачем.
Стосовно встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком неповнолітньої дитини суд доходить такого висновку.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утримання сина.
При цьому проживання матері окремо від дитини не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні сина. Крім того, згідно висновку служби у справах дітей виконкому Кролевецької міської ради дитина спілкується з матір`ю засобами телефонного зв`язку.
Так само судами під час розгляду справи не встановлено, що вказані та/або інші обставини свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Відтак у задоволенні позову в цій частині належить відмовити.
Питання про судові витрати суд вирішує в порядку ст.141 та 142 ЦПК України, повернувши 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу з державного бюджету з урахуванням часткового визнання позову стороною відповідача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-83,89,95,259,263,265 ЦПК України, ст.161 СК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 ), треті особи: Служба у справах дітей Кролевецької міської ради Сумської області, про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком неповнолітньої дитини задовольнити частково.
Визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень 60 копійок).
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір в розмірі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень 60 копійок).
Рішення суду може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 05.06.2026 року.
Суддя	  	В.  М.  Придатко