П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/964/26	
Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г
Дата і місце ухвалення: 17.03.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №400/964/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнання протиправною бездіяльність відповідача у формі ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової винагороди пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) у відповідності до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова № 153); 
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) у відповідності до пункту 4 Постанови № 153. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив укладення позивачем 23.06.2022 контракту про проходження військової служби із первинним прийняттям на військову службу під час дії воєнного стану, тоді як фактично позивач був призваний на строкову військову службу ще 30.10.2020, тобто до введення воєнного стану, а укладення контракту лише змінило форму проходження вже розпочатої військової служби. На думку апелянта, це виключає належність позивача до кола осіб, на яких поширюється дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Крім того, апелянт вказує, що зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942, не створюють самостійної підстави для виплати одноразової грошової винагороди колишнім військовослужбовцям строкової служби, а лише поширюють дію експериментального проекту на таких осіб за умови одночасної відповідності вимогам абзацу другого пункту 4 Постанови № 153. Оскільки позивач був прийнятий на військову службу до введення воєнного стану, зазначеним вимогам він не відповідає.
Також апелянт зазначає, що позивач до досягнення 25-річного віку брав безпосередню участь у бойових діях лише протягом 43 календарних днів, а тому висновок суду про наявність підстав для виплати йому 1/6 від 1 млн. гривень є помилковим, оскільки пропорційна виплата застосовується виключно до осіб, які є учасниками експериментального проекту та відповідають усім умовам, визначеним пунктом 4 Постанови № 153.
У додаткових письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти її задоволення, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що укладення позивачем 23.06.2022 контракту про проходження військової служби у Національній гвардії України у віці до 25 років свідчить про його прийняття на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану, а тому він відповідає вимогам пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153. При цьому звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України №153 набрала чинності 13.02.2025, а на цю дату позивач проходив військову службу за контрактом, відповідав визначеним нею умовам та до набуття 25-річного віку брав безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців, у зв`язку з чим має право на отримання одноразової грошової винагороди пропорційно часу такої участі.
Крім того, представник позивача зазначає, що відповідач не заперечує факту безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Постанови №153 та положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
На підтвердження своєї позиції посилається на наявну судову практику щодо застосування зазначеної постанови.
Просить додаткові письмові пояснення долучити до матеріалів справи та врахувати їх під час апеляційного розгляду.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у 22-річному віці уклав 23.06.2022 із відповідачем Контракт про проходження громадянином України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб солдатського складу строком до закінчення воєнного стану.
Згідно з даними військового квитка позивача, витягу з його послужного списку від 04.02.2026 № 257 і довідки відповідача від 09.02.2026 № 299 він проходить військову службу у відповідача з 30.10.2020, зокрема з 23.06.2022 за контрактом.
Відповідно до довідок відповідача від 22.09.2022 № 1619/157/3456, від 03.11.2022 № 16/9/157/4109, від 19.11.2024 № 3/29/4-18961, від 08.08.2025 № 959 позивач брав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх введення (здійснення), у періоди з 31.08.2022 по 19.09.2022, з 09.10.2022 по 31.10.2022 та з 27.10.2024 по 31.10.2024.
16.10.2025 представник позивача надіслав відповідачу заяву про виплату позивачу одноразової грошової винагороди, установленої Постановою № 153.
Листом від 12.11.2025 № 3/39/12-М-35 відповідач відмовив у виплаті вищевказаної винагороди, оскільки позивач не брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що право на одноразову грошову винагороду, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153, не може визначатися виключно датою первинного прийняття особи на військову службу, оскільки таке тлумачення призводило б до необґрунтованого обмеження кола осіб, на яких поширюється відповідна державна соціальна гарантія, та суперечило б принципу рівності, закріпленому статтею 24 Конституції України.
Суд першої інстанції зазначив, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942 зміни до Постанови №153 свідчать про поширення права на відповідну винагороду також на військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
При цьому суд установив, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, 23 червня 2022 року у віці 22 років уклав контракт про проходження військової служби, а до досягнення 25-річного віку брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій загальною тривалістю 43 календарні дні, що підтверджується матеріалами справи.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач відповідає умовам, визначеним абзацом третім пункту 4 Постанови №153, а тому бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової винагороди є протиправною та підлягає усуненню шляхом покладення на відповідача обов`язку здійснити відповідні нарахування та виплату.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, чи є вони обґрунтованими, добросовісними, розсудливими та пропорційними.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» та Порядком, затвердженим цією постановою.
Відповідно до частин першої та шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, а її видами, зокрема, є строкова військова служба та військова служба за контрактом осіб рядового складу.
За змістом статті 20 цього Закону прийняття громадян на військову службу за контрактом здійснюється шляхом укладення контракту у порядку, визначеному законодавством.
Отже, строкова військова служба та військова служба за контрактом є самостійними видами військової служби, а укладення контракту є самостійною юридичною підставою виникнення правовідносин проходження військової служби за контрактом незалежно від того, чи проходила особа до цього інший вид військової служби.
Відповідно до статей 1, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям належний рівень соціального, матеріального та грошового забезпечення з урахуванням особливого характеру проходження військової служби.
З метою підвищення мотивації окремих категорій громадян до проходження військової служби під час дії воєнного стану Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153, якою запроваджено експериментальний проєкт, затверджено Порядок його реалізації та визначено додаткові гарантії матеріального стимулювання окремих категорій військовослужбовців, у тому числі шляхом виплати одноразової грошової винагороди.
Пунктом 4 Постанови №153 передбачено виплату одноразової грошової винагороди військовослужбовцям, які відповідають визначеним нею умовам. Водночас абзацом третім цього пункту встановлено, що військовослужбовцям, які станом на дату набрання чинності Постановою №153 брали безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців, така винагорода виплачується пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях із розрахунку 1/6 від 1 000 000 гривень за кожні 30 днів такої участі.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942 пункт 4 Постанови №153 доповнено положенням, відповідно до якого право на зазначену винагороду поширено також на військовослужбовців, які відповідають вимогам абзацу другого цього пункту та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
Колегія суддів виходить із того, що зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942 до пункту 4 Постанови №153, не встановили нової правової підстави для виникнення права на одноразову грошову винагороду, а лише конкретизували зміст відповідного правового регулювання та усунули неоднозначність його застосування щодо військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу. Відтак право позивача на отримання спірної виплати підлягає оцінці виходячи із системного тлумачення положень пункту 4 Постанови №153 у їх взаємозв`язку з положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не лише з формального моменту внесення зазначених змін.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, спір між сторонами виник виключно щодо правильного тлумачення положень пункту 4 Постанови №153. На думку відповідача, позивач не набув права на отримання одноразової грошової винагороди, оскільки був призваний на строкову військову службу до введення воєнного стану, а укладення 23 червня 2022 року контракту лише змінило вид проходження ним військової служби.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта.
Доводи апеляційної скарги стосуються як порядку застосування абзацу третього пункту 4 Постанови №153, так і визначення кола осіб, на яких поширюється дія цієї норми, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку кожному із зазначених доводів.
Насамперед суд звертає увагу, що абзац третій пункту 4 Постанови №153 прямо передбачає виплату одноразової грошової винагороди пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях військовослужбовцям, які станом на дату набрання чинності цією постановою брали участь у бойових діях менш як шість місяців. Отже, сама по собі відсутність у позивача шести місяців безпосередньої участі у бойових діях не виключає права на отримання відповідної винагороди, а визначає лише порядок обчислення її розміру.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач до досягнення 25-річного віку брав безпосередню участь у бойових діях протягом 43 календарних днів, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме абзац третій пункту 4 Постанови №153.
Крім того, з аналізу положень статей 2 та 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» убачається, що строкова військова служба та військова служба за контрактом є самостійними видами військової служби, а укладення контракту є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення правовідносин проходження військової служби за контрактом.
Подальші зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942, конкретизували правове регулювання та усунули неоднозначність у застосуванні пункту 4 Постанови №153 щодо військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив строкову військову службу, а 23 червня 2022 року, після введення воєнного стану та у віці до 25 років, уклав контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України, проходить військову службу та до досягнення 25-річного віку брав безпосередню участь у бойових діях. Зазначені обставини відповідачем не спростовані.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивач належить до категорії військовослужбовців, на яких поширюється дія пункту 4 Постанови №153, а відтак має право на отримання одноразової грошової винагороди в порядку та розмірі, визначених абзацом третім цього пункту.
Посилання апелянта на те, що укладення контракту є лише зміною виду проходження військової служби, а тому не може вважатися прийняттям на військову службу під час воєнного стану, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 4 Постанови №153 і не враховують правового змісту змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942, якими усунуто неоднозначність застосування зазначеної норми щодо військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
Таке тлумачення не узгоджується зі змістом пункту 4 Постанови №153, оскільки фактично виключає із кола осіб, які мають право на одноразову грошову винагороду, категорію військовослужбовців, щодо якої законодавцем було усунуто неоднозначність правового регулювання.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, вирішуючи питання щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової винагороди, неправильно застосував положення пункту 4 Постанови №153, не врахувавши їх системного зв`язку з положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що призвело до безпідставного висновку про відсутність у позивача права на відповідну виплату.
Інших обставин, які відповідно до пункту 4 Постанови №153 виключали б право позивача на отримання одноразової грошової винагороди, відповідачем не наведено, а матеріали справи таких обставин не містять.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової винагороди, оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив зібрані докази та правильно застосував норми матеріального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги в межах статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін..
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №400/964/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках та у строки, визначені статтею 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук