Справа № 361/1491/26
Провадження № 2-а/361/10/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі: 
головуючого судді Ведмідь Н.В. 
за участю секретаря   Чуняк В.О. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6627791 від 07.02.2026 року та закрити провадження.
Позов обґрунтований тим, що 07 лютого 2026 року він керував автомобілем Mitsubishi Pajero Sport, номерний знак НОМЕР_1 в м. Київ по Харківському шосе, з якого повернув на вулицю Тростянецька, де був зупинений інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону полку 2 управління патрульної поліції в місті Києві капітаном поліції Прижигодським Максимом Володимировичем, який виніс оскаржувану постанову, якою притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Відповідно до постанови, водій керуючи транспортним засобом, від проїзної частини трамвайної колії, з подальшим рухом до перехрестя, позначеного дорожнім знаком 5.16, порушив п. 11 ПДР.
Позивач заперечує проти складеної на нього постанови про адміністративне правопорушення, оскільки вважає, що він не порушував вимоги п. 11 ПДР, а інспектором не надано жодного доказу які б підтверджували наявність чи відсутність в його діях вказаного адміністративного правопорушення. Кім того, інспектором не вказано які саме вимоги п. 11 ПДР порушено, оскільки розділ 11 ПДР містить низку окремих пунктів.
13 лютого 2026 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області позовну заяву залишена без руху.
23 лютого 2026 року недоліки позовної заяви усунуто.
24 лютого 2026 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
06 березня 2026 року позивач подав до суду клопотання про перехід від розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.
09 березня 2026 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
08 травня 2026 року від представника Департаменту патрульної поліції на адресу суду надійшов відзив на вказаний адміністративний позов, у якому Бобошко О.П. у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що вважає твердження позивача не відповідають дійсності, а позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.
Сторона відповідача обґрунтовуючи відзив вказала, відповідно до оскаржуваної постанови, 07.02.2026 позивач здійснив виїзд на відокремлені від проїжджої частини трамвайні колії, з подальшим рухом до перехрестя, позначеного дорожнім знаком 5.16, чим порушив пункт 11 Правил дорожнього руху України - порушення проїзду на заборонний жовтий сигнал, що забороняють рух і інформують про наступну зміну сигналів світлофора, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Поворот ліворуч або розворот повинні виконуватися з трамвайної колії попутного напрямку, розташованої на одному рівні з проїзною частиною для нерейкових транспортних засобів, якщо інший порядок руху не передбачено дорожніми знаками 5.16, 5.18 або розміткою 1.18. Відповідно до п. 11.9 ПДР забороняється виїжджати на трамвайну колію зустрічного напрямку, відокремлені від проїзної частини трамвайні колії та розділювальну смугу.
Позивач здійснив виїзд на відокремлені від проїжджої частини трамвайні колії, з подальшим рухом до перехрестя, позначеного дорожнім знаком 5.16, відповідальність якого передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Зупинивши позивача, інспектор підійшов представився та повідомив причину зупинки, повідомив позивача що в його діях присутній склад адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Перед початком розгляду справи роз`яснив права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 268 КУпАП. Поліцейським було здійснено дослідження та оцінку доказів, він діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а постанова винесена та оформлена з дотриманням всіх вимог встановлених КУпАП.
Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив задовольнити, розгляд справи проводити у його відсутність.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив у задоволенні позову відмовити, розгляд справи проводити у його відсутність.
Позивач правом на надання суду відповіді на відзив не скористався.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі документів та доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України через неявку у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до змісту постанови серії ЕНА №6627791 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі складена інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону полку 2 Управління патрульної поліції в місті Києві капітаном поліції Прижигодським Максимом Володимировичем якою встановлено, що 07.02.2026 о 13 год. 13 хв. у м. Києві, по вул. Тростянецька, 49, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Mitsubishi Pajero Sport, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив виїзд на відокремлені від проїжджої частини трамвайні колії, з подальшим рухом до перехрестя, позначеного дорожнім знаком 5.16, чим порушив пункт 11 Правил дорожнього руху України – порушення розташування ТЗ на проїзній частині, відповідно до якої  ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у сумі 510,00 грн. (а.с. 37)
Відповідно до ч. 2 ст.122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 245 КУАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом рішення та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 № 23-рп/2010 (справа №1-34/2010) дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Згідно зі ст. 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Згідно вимог п. 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядають органи Національної поліції.
Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема за частиною перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Частиною 4 статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Таким чином відповідач мав право винести постанову на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, вчинених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України визначається Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Згідно з п.1.1. ПДР ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно з ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками ( п. 8.1 ПДРУкраїни).
Згідно зп. 11.1 ПДР кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.
Дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту (п. 8.2-1 ПДР України).
Згідно із розділом 33 ПДР дорожні знаки є: попереджувальні; знаки пріоритету; заборонні; наказові; інформаційно-вказівні; знаки сервісу; таблички до дорожніх знаків.
Пунктом 8.4 ґ) ПДР встановлено, що інформаційно-вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.
Згідно із розділом 33 ПДР інформаційно-вказівний знак 5.16 «Напрямки руху по смугах» показує кількість смуг на перехресті і дозволені напрямки руху по кожній з них.
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9. Правил дорожнього руху).
Позивач категорично заперечує факт порушення вимог ПДР України.
Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.
Згідно з вимогам Державного стандарту ДСТУ 4100:2021 Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування (далі - ДСТУ 4100:2021): Форма, колір, розмір та інші технічні характеристики дорожніх знаків визначені Державним стандартом. ДСТУ 4100:2021 встановлює правила застосування дорожніх знаків. Згідно з пунктом 14.1.1 4100:2021: «Дорожні знаки потрібно розташовувати так, щоб їх добре бачили учасники дорожнього руху як у світлий, так і в темний час доби, була забезпечена зручність експлуатування і обслуговування, а також було неможливе їх ненавмисне пошкодження. При цьому вони не повинні бути затулені від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами (зеленими насадженнями, щоглами зовнішнього освітлення тощо).
Під час розташування дорожніх знаків повинна бути забезпечена спрямованість інформації, яку вони передають, тільки до тих учасників руху, для яких її призначено.
На ділянках доріг, де дорожню розмітку важко побачити в певні сезони року (сніг, винос бруду на проїзну частину тощо) або не можна негайно відновити, повинні бути установлені відповідні за змістом дорожні знаки.
Види знаків, їхню кількість, місце встановлення визначають у проектах (схемах) ОДР, розроблених і затверджених у встановленому порядку згідно з ДСТУ 8752, а в зоні проведення дорожніх робіт - згідно з ДСТУ 8749.
Суд зазначає, що сторонами не надано жодного належного та допустимого доказу щодо наявності чи відсутності відповідного дорожнього знаку, а також щодо наявності інших дорожніх знаків на вказаній ділянці дороги. Відеозапис з місця події до матеріалів справи не долучений.
За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити доводи сторін щодо фактичних обставин події, зокрема щодо наявності відповідного дорожнього знаку, його видимості для учасників дорожнього руху та дотримання вимог щодо його встановлення. 
Крім того, в оскаржуваній постанові відповідач послався на порушення пункту 11 Правил дорожнього руху України, який має заголовок «Розташування транспортних засобів на дорозі» та містить підпункти 11.1–11.14. Вказані підпункти регулюють різні правила руху, частина з яких встановлює дозволений порядок руху, а частина - відповідні заборони та обмеження.
Однак у постанові не зазначено, який саме підпункт пункту 11 Правил дорожнього руху України, на думку відповідача, був порушений позивачем, а також не наведено конкретного опису дій позивача, що утворюють склад адміністративного правопорушення. За таких обставин оскаржувана постанова не містить достатньої конкретизації суті інкримінованого правопорушення, що унеможливлює однозначне встановлення події та складу адміністративного правопорушення, а також перевірку судом правильності правової кваліфікації дій позивача.
Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадській організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Такими обставинами у справах про накладення адміністративних стягнень є, зокрема, докази вчинення особою адміністративного правопорушення.
Отже, перевірці у такому випадку підлягають дії суб`єкта владних повноважень саме під час прийняття рішення та врахування ним усіх обставин також саме на час прийняття рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, незважаючи на зазначені приписи, відповідачем на надано доказів, які б спростовували наведені позивачем твердження про те, що він не вчиняв адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Опис адміністративного правопорушення в постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Судом встановлено, що єдиним документом, на який посилається відповідач на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, є оскаржувана постанова. Інших доказів на підтвердження викладених у ній обставин матеріали справи не містять. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та обставин, покладених в основу спірного рішення.
За приписами ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (правопорушення). Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
За змістом постанови від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом ( ст. 7 КУпАП).
Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. Принцип "поза розумним сумнівом", сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі "Авшар проти Туреччини", п. 282).
У справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.98 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд, як адміністративний, має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні докази, з врахуванням встановленого КАС України, обов`язку відповідача доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення, а тому постанову ЕНА № 6627791 від 07.02.2026 про накладення адміністративного стягнення слід скасувати, а провадження у справі закрити.
Згідно із частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За подачу цього позову сплачений судовий збір у сумі 665,60 грн, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 122 КУпАП, 2, 4, 7, 77, 94, 242, 244, 246, 250, 251, 257, 286, 295 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, - задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії № ЕНА №6627791 від 07.02.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Справу про адміністративне правопорушення від 07.02.2026 року про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП - закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення не були вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:
Позивач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач - Департамент патрульної поліції ЄДРПОУ 40108646 (адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3).

Суддя        Ведмідь Н. В.