Номер провадження: 22-ц/813/4257/26 
Справа № 505/2841/24
Головуючий у першій інстанції Дзюбинський А. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2025 року, ухвалене Подільським міськрайонним судом Одеської області, у складі: судді Дзюбинського А.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вище вказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 22, 23, 1167, 1168, 1179, 1192, 1195 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 60000 грн та 2000 дол. США в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної шахрайством.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2024 року задоволено клопотання про звільнення обвинуваченої ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018160180000220 від 13.02.2018, на підставі п. 2 п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
З цього приводу у позові позивач зазначила, що реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 500 доларів США, що належали ОСОБА_1 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_3 , що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 6000 грн, що належали ОСОБА_1 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодінні ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 13 000 грн, що належали ОСОБА_4 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 16 000 грн, що належали ОСОБА_5 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 15 000 грн, що належали ОСОБА_6 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 500 доларів США, що належали ОСОБА_6 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 500 доларів США, що належали ОСОБА_7 .
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_2 в середині квітня 2017 року, використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилося у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила в останньої грошові кошти в сумі 10 000 грн та 500 доларів США, що належали ОСОБА_1 .
Своїми діями ОСОБА_2 , на думку позивача, заподіяла останній матеріальну шкоду в розмірі 60 000 грн та 2 000 доларів США, які і просила стягнути з відповідачки.
Також зазначає, що відповідач своїми діями заподіяла позивачу моральну шкоду, яка виразилася в тому, що в результаті шахрайства, стан здоров`я позивачки погіршився, остання часто прокидається вночі, змушена проходити медичні обстеження та курси лікування, в результаті порушений звичний спосіб життя та спілкування з рідними та друзями, так як додаткові витрати негативно позначаються на сімейному бюджеті, а також погіршилися стосунки в сім`ї.
Посилається на те, що добровільно відшкодувати матеріальні та моральні збитки відповідач відмовляється.
Тому, позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 100 000 грн (а.с. 1-10).
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала повністю, просила суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та зазначає, що вимога позивача про відшкодування шкоди, заподіяної злочином порушує принцип презумпції невинуватості, який визначено ст. 62 Конституції України, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначає, що дійсно Котовським міськрайонним судом Одеської області розглядалося кримінальне провадження № 12018160180000220 від 13.02.2019 про її обвинувачення за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України.
Відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що відповідно до обвинувального акту її було обвинувачено у тому, що у 2016-2017 роках, зловживаючи довірою позивача, неодноразово позичала у позивача грошові кошти, не маючи наміру їх повертати. Зазначає, що дане твердження не підтверджене жодними доказами.
Посилається на те, що впродовж розгляду кримінального провадження ОСОБА_2 своєї вини не визнавала, станом на час подачі позовної заяви своєї вини не визнає. Зазначає, що закриття кримінального провадження не свідчить про винуватість відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що надаючи свою згоду на закриття кримінального провадження продовжувала наполягати на своїй невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Вважає, що твердження позивача про нанесену їй матеріальну шкоду на суму 60 000 тисяч гривень та 2 000 доларів США взагалі не відповідають змісту самої позовної заяви.
Посилається також на те, що відповідно до змісту позовної заяви відповідач позичила у позивача грошові кошти, які належали особисто їй, лише три рази: 05.11.2016 - 500 доларів США, 25.11.2016 – 6 000 гривень, у середині квітня 10 000 гривень та 500 доларів США. Відтак, відповідно до змісту позовної заяви відповідач позичив у позивача лише 1 000 доларів США та 16000 гривень.
Усі інші суми, відповідно до змісту позовної заяви, належали іншим особам. Позика від 15.12.2016 – 13 000 гривень належали ОСОБА_4 , 15.01.2017 – 16 000 гривень належали ОСОБА_7 , 17.02.2016 – 15 000 гривень належали ОСОБА_4 , 15.03.2017 - 500 доларів США належали ОСОБА_4 , 07.04.2017 - 500 доларів США належали ОСОБА_7 , тому позивач не вправі вимагати відшкодування матеріальної шкоди за позичені грошові кошти, які належали іншим особам.
Посилається на те, що впродовж допиту свідків у кримінальному провадженні під час судового розгляду допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , яким відповідно до обвинувального акту належали грошові кошти, надали показання, що вони жодного разу особисто не бачили факту передачі грошових коштів від позивача до відповідача. Зазначає, що відсутні свідки, які бачили передачу позивачем грошових коштів відповідачу. Зазначає, що відповідно до показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 грошові кошти у них позичала позивач ОСОБА_1 , а не відповідач ОСОБА_2 . Зазначила, що у той час ОСОБА_1 проводила ремонт у купленому нею домогосподарстві, замовляла металопластикові вікна, двері у м. Подільськ Одеської області, а інші будівельні матеріали закупала у м. Балта Одеської області, в магазині «Будмайстер».
Зазначає, що жодних розписок про позику грошей у позивача відповідачем не складались. Вказує, що у відповідача немає жодних доводів, які б пояснювали причину продовження надання позивачем коштів у борг відповідачу за наявності обставини не повернення боргу за попередніми позиками.
Зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відсутність такої розписки у позивача на переконання відповідача є доказом того, що грошові кошти ОСОБА_1 у позику ОСОБА_8 не передавались.
Зазначає, що 15.12.2016, 15.01.2017, 07.04.2017, 15.04.2017 та 16.04.2017 не заходила до домоволодіння позивача, відтак не могла у ці дні позичати кошти (а.с. 20-24).
Позивач у відповіді на відзив зазначила, що кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав - на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, зазначена обставина не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілих права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.
Зазначає, що доводи відповідача про те, що позивач вимагає відшкодування матеріальної шкоди за позичені грошові кошти, які належали іншим особам, не відповідають обставинам справи, оскільки в ході досудового слідства та судового розгляду позивач постійно стверджувала, що позичала кошти відповідачу в розмірах, про які просила відповідач ОСОБА_2 , а коли власних коштів у позивача ОСОБА_1 не було, ОСОБА_1 позичала для таких цілей кошти у своїх знайомих.
Посилається на те, що доводи про відсутність свідків, які бачили факт передачі коштів позивачу, не доведені. Такі свідки не допитані у судовому засіданні впродовж розгляду кримінального провадження, оскільки було заявлено клопотання про закриття справи, яке було задоволене судом, до стадії допиту зазначених свідків розгляд не дійшов.
Позивач стверджує, що доводи відповідача, про те, що 05.11.2016, 25.11.2016, 15.12.2016, 15.01.2017, 17.02.2017, 15.03.2017, 07.04.2017 ОСОБА_2 не перебувала у ОСОБА_1 нічим не підтверджуються, а в ході досудового розслідування ОСОБА_2 ніяких клопотань щодо виклику свідків, які б підтвердили її покази та спростували обвинувачення не заявляла, не надавала ніяких доказів щодо невинуватості по даному обвинуваченню (а.с. 29-31).
Рішенням Подільського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2025 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 60 000 гривень та 2 000 доларів США.
Відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень (а.с. 155-160зв.).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 13.06.2025 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що протоколи допитів свідків в рамках кримінального провадження № 12018160180000220 від 13.02.2019 не є допустимими, оскільки дані покази свідків, допитаних в ході досудового розслідування та судового засідання та попереджених про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих відомостей, підтверджують позовні вимоги.
Всі свідки, допитані в суді, вказали на обставини, які свідчили про обман, введення в оману та зловживання довірливими стосунками з боку ОСОБА_2 , свідки описують фактичні обставини передачі коштів позивачем ОСОБА_1 та підтверджують, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, за якими у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу моральну шкоду.
Тому, скаржник вважає, що суд першої інстанції належним чином не надав оцінку фактичним обставинам справи, невірно оцінив покази сторін, у зв`язку з чим ухвалив незаконне рішення (а.с. 162-167).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 12.05.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 – у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки особисто отримала судову повістку-повідомлення на 12.05.2026, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 191), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судова повістка-повідомлення на 12.05.2026, що направлялася відповідачу за відомим місцем проживання ( АДРЕСА_2 ) (а.с. 20) повернулася із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 192-193 зв.), не з`явилися.
08.05.2026 від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, в якій останній, зокрема, просив апеляційну скаргу задовольнити.
12.05.2026 канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано заяву позивача ОСОБА_1 , в якій остання просила перенести судове засідання на інший день, так як запроваджено воєнний стан та неможливо з`явитися в судове засідання за станом здоров`я, проте бажала особисто брати участь у розгляді справи.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів зазначає таке.
Справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2025 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника відкрито 13 серпня 2025 року, про що позивачка ОСОБА_1 ознайомлена 03.09.2025 (а.с. 174), отримала судову повістку-повідомлення на 12.05.2026, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 191), передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 03.11.2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і відповідач.
Участь позивача та її представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо законності рішення суду першої інстанції позивач виклала в апеляційній скарзі (а.с. 125-129).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.
Сама по собі наявність воєнного стану в країні без наведення конкретних обставин, які б перешкоджали заявниці реалізувати свої процесуальні права, у тому разі і шляхом участі особисто або за допомогою відеоконференцзв`язку, не є підставою для відкладення розгляду справи.
Доказів стану здоров`я, яке б було об`єктивною перешкодою в участі в судовому засіданні, також не надано.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2024, справа № 505/1772/19, провадження № 1-кп/505/89/2024, задоволено клопотання захисника Кузьонного Олега Івановича про звільнення обвинуваченої ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018160180000220 від 13.02.2018. Відповідача у цій справі ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12018160180000220 від 13.02.2018 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, закрито на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_2 60 000 грн та 2 000 доларів США у якості відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди – залишено без розгляду.
Ця ухвала суду не оскаржувалася в апеляційному порядку та набрала законної сили.
В ухвалі про закриття кримінального провадження суд встановив, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_2 , перебуваючи в дружніх стосунках з потерпілою ОСОБА_1 , знаючи про наявність у потерпілої значної суми грошових коштів, вирішила заволодіти ними шляхом зловживання довірою та в подальшому розпорядитися на свій власний розсуд.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 05.11.2016 року позичила у останньої грошові кошти в сумі 500 американських доларів США, які у еквіваленті станом на 05.11.2016 згідно курсу НБУ складає 25 гривень 59 копійок, загальною сумою 12795 гривень, що належать ОСОБА_1 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 25.11.2016 року ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати кошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 6000 гривень, що належать ОСОБА_1 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 15.12.2016 року ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 13000 гривень, що належать ОСОБА_4 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 15.01.2017 року ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 16000 гривень, що належать ОСОБА_11 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 17.02.2017 ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 15000 гривень, що належать ОСОБА_4 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 12.03.2017 ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 500 американських доларів, які у еквіваленті станом на 12.03.2017 згідно курсу НБУ складає 26 гривень 90 копійок, загальною сумою 13450 гривень, що належать ОСОБА_4 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, 07.04.2017 ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 500 американських доларів, які у еквіваленті станом на 07.04.2017 згідно курсу НБУ складає 27 гривень 10 копійок, загальною сумою 13550 гривень, що належать ОСОБА_7 , які до теперішнього часу не повернула.
В подальшому, всередині квітня 2017 року, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_2 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_1 , діючи з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом зловживання довірою, що виразилось у наданні обіцянок повернення грошових коштів через певний період, не маючи намір в подальшому повертати грошові кошти ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що надану обіцянку про їх повернення не виконає, перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , позичила у останньої грошові кошти в сумі 10000 гривень та 500 американських доларів, які у еквіваленті станом на 07.04.2017 згідно курсу НБУ складає 27 гривень 10 копійок, загальною сумою 13550 гривень, що належать ОСОБА_1 , які до теперішнього часу не повернула.
Внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 42345 гривень, потерпілій ОСОБА_7 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 29550 гривень, потерпілій ОСОБА_4 матеріальну шкоду на загальну суму 41450 гривень.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , є відносини, пов`язані із відшкодуванням шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення - шахрайства, повернення коштів, отриманих відповідачем як позики.
Суд першої інстанції не прийняв докази: надані позивачем 25.10.2024 розписки ОСОБА_12 від 20.05.2016 та 16.09.2016 про отримання від ОСОБА_2 1 500 та 2 000 доларів США, та надані відповідачем 11.10.2024 квитанцію про сплату судового збору від 11.10.2024, виписку з карти амбулаторного хворого відповідача ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу квартири від 15.02.2016 (продавець ОСОБА_13 та покупець ОСОБА_14 ).
У судовому засіданні за клопотанням представника позивача досліджено протоколи допитів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_4 , які містяться у матеріалах кримінального провадження № 12018160180000220 від 13.02.2019, які витребувані судом.
Однак, суд вважав, що вказані протоколи допитів не є допустимими доказами.
Суд також врахував, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2024 кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, суд не досліджував питання наявності обставин, викладених в обвинувальному висновку сторони обвинувачення. Відтак, ухвала про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав не має преюдиційного значення для розгляду цивільної справи в частині встановлення обставин кримінального правопорушення. Обставини, викладені в обвинувальному акті стороною обвинувачення, не вважаються встановленими і підлягають самостійному дослідженню та оцінці в межах цивільного процесу.
Таким чином, суд першої інстанції виснував, що не пов`язаний змістом обвинувального акту або позицією органів досудового розслідування і зобов`язаний самостійно оцінити наявність або відсутність обставин, що можуть свідчити про заподіяння шкоди позивачу, виходячи виключно з поданих цивільною стороною доказів, відповідно до вимог ст. 76–82 ЦПК України.
На підставі наданих у судовому засіданні показань свідків, суд першої інстанції не знайшов достатніх підстав для висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 заволоділа грошовими коштами шляхом зловживання довірою позивача ОСОБА_1 .
Жоден зі свідків, допитаних у суді, не вказав на будь-які обставини, які б свідчили про обман, введення в оману або зловживання довірчими стосунками з боку ОСОБА_2 . Свідки лише описують фактичні епізоди передачі коштів позивачем ОСОБА_1 . Однак у жодному з допитів не прозвучало підтвердження того, що відповідач давала обіцянку повернути кошти, визнавала їх як позику або будь-яким чином формувала враження про правові підстави для заволодіння ними.
Більше того, жоден свідок не почув від самої ОСОБА_2 пояснень, що вона бере кошти у борг, не підтвердив її зобов`язань або наміру повернути передані суми. Згадані обставин є припущеннями самих свідків, зроблені на підставі інформації, наданої позивачем ОСОБА_1 під час розмови із свідками або на підставі самої присутності відповідача під час передачі коштів.
У зв`язку з цим, виключно на підставі допитів свідків у судовому засіданні, не вбачається сукупності ознак шахрайства або зловживання довірою, як це передбачено ч. 1, 2 ст. 190 КК України, або як підстава для виникнення деліктної відповідальності у цивільному процесі. Відповідно, суд не може дійти переконання, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, за якими у відповідача виник би обов`язок відшкодувати позивачу матеріальну шкоду.
Суд вважав, що навіть за умови безпосереднього спостереження факту передачі грошових коштів, відсутність пояснень з боку отримувача коштів, відповідача ОСОБА_2 , щодо наміру укладення договору позики, а також відсутність письмових доказів унеможливлює встановлення юридично значущого факту заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу. 
Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн суд вважав такими, що задоволенню не підлягають, оскільки у ході судового розгляду позивачем не доведено факту заподіяння їй матеріальної шкоди відповідачем, а також не встановлено факту вчинення останньою протиправних дій. Відповідно, за відсутності доведеності шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача і заявленими моральними стражданнями, відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимоги про компенсацію моральної шкоди.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може та, переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом.
За ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, ухвалою місцевого про звільнення відповідача ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, що набрала чинності, встановлено, що, внаслідок злочинних дій відповідача, позивачу заподіяно матеріальну шкоду і ця обставина є обов`язковою для суду при розгляді цієї справи.
Встановленим судом обставинам, відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, які регулюються Цивільним Кодексом України.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права, тобто, з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
На підтвердження завданих збитків позивачем наявна ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2024, справа № 505/1772/19, провадження № 1-кп/505/89/2024, якою встановлено факт вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 1, 2 ст. 190 КК України шахрайство, заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою , що завдало значної шкоди потерпілому.
Зазначеною ухвалою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності , кримінальне провадження відносно неї закрите з нереабілітуючих підстав.
Надаючи свою згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності, ОСОБА_2 зазначала, що вона не заперечує проти закриття кримінального провадження відносно неї з нереабілітуючих підстав, при цьому суть обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України, а також підстава звільнення від кримінальної відповідальності право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави їй роз`яснені та зрозумілі (а.с. 67 т. 3 КП у справі № 505/1772/19).
Відтак, ОСОБА_2 не була виправдана та була звільнена від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.
Аналіз викладеного свідчить про те, що позивачем доведено в повному обсязі заподіяння йому матеріальної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
Колегія суддів погоджує довід апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що протоколи допитів свідків в рамках кримінального провадження № 12018160180000220 від 13.02.2019 не є допустимими, оскільки вказане не ґрунтується на вимогах ч. 6 ст. 82 ЦПК України.
Так, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 820/17548/14 (адміністративне провадження № К/9901/9245/18) зазначено, що преюдиціальні факти потрібно відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Адже преюдиціальні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оціночне судження, зроблене судом в процесі співставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.
В іншій постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) Верховний Суд зробив висновки про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). 
Закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою і, з огляду на вимоги ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ухвала про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дії чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, в частині чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, наявність шкоди, протиправна поведінка відповідача як заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та його поведінкою і вина відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу доведені ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2024, встановлені всі обставини, які мають значення для кваліфікації дій обвинуваченої та, в залежності від встановлення таких, на ухвалення відповідного процесуального рішення по справі, а висновки суду першої інстанції про те, що вказана ухвала не має преюдиційного значення при вирішенні цивільного спору, є помилковими, оскільки суд фактично вдався до непередбаченої процесуальним законом ревізії акту судової влади, що набрав законної сили та встановлення обставин, які вже встановлені таким.
Натомість, щодо заявленою позивачкою ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 60000 грн та 2000 дол. США, зазначаючи, що відповідачка добровільно відшкодовувати матеріальну шкоду позивачці відмовляється, то, як вже зазначалося вище, закриваючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за закінченням строків давності, суд зазначив, що внаслідок шахрайських дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 42345 гривень, а саме: 05.11.2026 на суму 500 дол. США, 25.11.2016 на суму 6000 грн, всередині квітня 2017 року – на суму 10000 грн та 500 дол. США, тому колегія суддів вважає частково обґрунтованими позовні вимоги, а саме – в наведеному розмірі - 16000 грн та 1000 дол. США.
Що стосується іншої частини позовних вимог, то вона є необґрунтованою, оскільки потерпілими в кримінальному провадженні визнані інші особи, яким належали грошові кошти - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які по теперішній справі позовні вимоги до відповідачки не заявляли.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
На підставі викладеного, з урахуванням встановлених судом обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість відмови їй у задоволенні позовних вимог і в частині стягнення моральної шкоди та вважає, що з урахуванням ступеня вини відповідача, характеру правопорушення, ступеню душевних страждань ОСОБА_1 , характеру та обсягу заподіяних останній моральних страждань, а також з врахуванням вимог розумності та справедливості надмірної тривалості позбавлення позивача належного йому майна, вимушеністю звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав, до суду, що в будь-якому випадку свідчить про порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та докладанням додаткових зусиль для організації свого життя, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 5000 грн.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
Вказані порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 16000 грн та 1000 дол. США, у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
За ч. 13 ст. 141 якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у даній категорії справ.
Судовий збір, що підлягав сплаті за подання позову, з огляду на матеріальних характер вимог та ціну позову, становить 1211,2 грн, а за подання апеляційної скарги – 1816,8 грн.
Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 13 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) у відшкодування майнової шкоди 16000 грн та 1000 дол. США, у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 3028 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 12 травня 2026 року 

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький