ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/3818/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В (доповідач)
суддів: Левшиної Г.В., Андрейчука Л.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 (суддя Горохов І.С., повний текст якого підписаний 09.03.2026) у справі №908/3818/25
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”
до відповідача Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради
про стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” звернулось до Господарського суду Запорізької області із позовом, яким просить стягнути з Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради заборгованість по внескам на управління будинком за період з 01.02.2021 по 30.11.2025 в сумі 19 531,21 грн.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 3 028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 100,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником квартири №71, загальною площею 46,87 кв.м в багатоквартирному будинку, в якому створено ОСББ “Соборний, 154-б”. Відповідно до протоколу загальних зборів ОСББ внесок на утримання будинку складає 7,50 грн за 1 кв.м. За період з 01.02.2021 по 30.11.2025 заборгованість відповідача з внесків на утримання будинку складає 19 537,21 грн, яка заявлена позивачем до стягнення. Також позивачем заявлені до стягнення з відповідача судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3100,00 грн та витрат зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн. Позивач просить суд встановити спосіб і порядок виконання рішення суду про стягнення суми 19 537,21 грн заборгованості по внескам на управління будинком, а також витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, шляхом стягнення зазначених сум з Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. 

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 позов задоволено повністю. Стягнути з Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” заборгованість по внескам на управління будинком за період з 01.02.2021 по 30.11.2025 в сумі 19 537,21 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 100,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Запорізька міська рада, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 по справі № 908/3818/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Запорізька міська рада у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/3818/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний 154б» відмовити в повному обсязі, а судові витрати за подачу скарги покласти на позивача. 
В обґрунтування вимог скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ч. 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та положення Житлового кодексу України. Скаржник наголошує, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом житлового комунального фонду, який передано у безстрокове користування громадянам на умовах найму. Наявність чинної реєстрації місця проживання осіб за цією адресою (зокрема ОСОБА_1 ) підтверджує законність найму житла, що в силу спеціального законодавства покладає обов`язок зі сплати внесків на управління будинком безпосередньо на наймачів, а не на орган місцевого самоврядування. При цьому відповідач зауважує, що відсутність укладеного в письмовій формі договору найму чи відсутність стягнення плати на користь власника не звільняє фактичних користувачів від виконання цього обов`язку перед ОСББ.
Відповідач також вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та безпідставне посилання на правову позицію Верховного Суду у справі № 906/884/19. На думку скаржника, вказана практика не є релевантною, оскільки стосується оренди нежитлового приміщення, правовий режим якого суттєво відрізняється від найму житла комунальної власності, що реалізує конституційне право громадян на житло. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що зафіксовані в розрахунку заборгованості часткові платежі за 2021-2022 роки здійснювалися самими наймачами квартири, а не міською радою, що додатково підтверджує визнання користувачами свого статусу зобов`язаних осіб у спірних правовідносинах.
Крім іншого, міська рада не погоджується з рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 100,00 грн, вважаючи цю суму завищеною, необґрунтованою та такою, що не відповідає критеріям розумності та співмірності. Скаржник стверджує, що дана справа є малозначною, типовою та не вимагала значного обсягу процесуальних дій чи складного правового аналізу. 
Скаржник звертає увагу суду на те, що укладення додаткової угоди № 1 від 09.12.2025 безпосередньо напередодні звернення до суду, якою вартість підготовки позову було збільшено з 1 200,00 грн до 2 500,00 грн без об`єктивної зміни складності спору, має ознаки штучного формування судових витрат і суперечить принципу добросовісності, у зв`язку з чим заявлений розмір гонорару адвоката підлягає зменшенню.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний 154б» у своєму відзиві та поясненнях (які ідентичні з відзивом) на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
Заперечуючи проти доводів скаржника, позивач наголошує на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції. ОСББ зазначає, що відповідно до спеціального законодавства, а саме норм законів України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», обов`язок зі сплати затверджених загальними зборами внесків на утримання спільного майна покладено саме на співвласників нерухомості. Оскільки Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради є беззаперечним власником неприватизованої квартири № 71, а письмові договори найму з третіми особами нею не укладалися, саме вона є належним відповідачем у справі та зобов`язана нести тягар утримання свого майна на рівних умовах з іншими співвласниками.
Позивач стверджує, що посилання відповідача на ч. 4 ст. 12 Закону № 417-VIII та норми Житлового кодексу України щодо обов`язку наймачів фінансувати витрати на управління є безпідставними. З урахуванням правових позицій Верховного Суду (зокрема у справі № 906/884/19), рішення ОСББ є обов`язковими виключно для співвласників, а чинне законодавство не передбачає механізму примусового стягнення таких коштів з наймачів чи орендарів у судовому порядку за позовом об`єднання. Наймачі не є учасниками ОСББ, а їхні обов`язки з відшкодування витрат власнику мають регулюватися виключно внутрішніми договірними правовідносинами між ними та міською радою. 
У зв`язку з цим позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та спрямованою на переоцінку належним чином досліджених судом доказів.

Разом з тим, позивач просить поновити процесуальний строк на подання відзиву, посилаючись на об`єктивну потребу в додатковому часі для детального ознайомлення з матеріалами скарги, аналізу доказової бази та належного формування правової позиції, що виключає недобросовісність у його поведінці. 
Розглянувши клопотання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний 154 б» про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини 6 статті 242 ГПК України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 18 години, судове рішення вважається врученим в наступний робочий день після його направлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про прочитання.
Судом встановлено, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 01.04.2026 було доставлено до електронного кабінету позивача 01.04.2026 о 19:10 (після 18:00), а відтак вона вважається врученою позивачу 02.04.2026.
Згідно з частиною 1 статті 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, перебіг встановленого судом 15-денного строку на подання відзиву розпочався 03.04.2026 та закінчився 17.04.2026. Позивач подав відзив через систему «Електронний суд» 21.04.2026, тобто з пропуском процесуального строку.
Керуючись частиною 1 статті 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість поновлення такого строку.
Зважаючи на те, що пропуск встановленого судом строку є мінімальним і становить лише два робочих дні, а також з метою дотримання засад господарського судочинства, закріплених у статті 2 ГПК України, зокрема щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін, суд апеляційної інстанції визнає причини пропуску строку поважними, задовольняє клопотання позивача та поновлює строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Крім того, ОСББ заявляє до стягнення з відповідача 2500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з підготовкою відзиву в суді апеляційної інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В.(доповідач), суддів: Левшиної Г.В., Андрейчука Л.В. 
Ухвалою від 01.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 по справі №908/3818/25. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Частинами 1, 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини справи

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалам справи, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” (надалі – ОСББ, позивач) створено відповідно до Закону України “Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку” (п. 1 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”).
Згідно із інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис до реєстру стосовно державної реєстрації юридичної особи - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” внесений 15.12.2020.
Пунктом 2 Розділу ІІІ Статуту ОСББ визначено, що вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори вправі приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання. Загальні збори скликаються не рідше одного разу на рік. 
Згідно з пунктом 3 Розділу ІІІ Статуту ОСББ до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.
Рішенням установчих зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”, оформленого протоколом від 15 листопада 2020 року, по сьомому питанню порядку денного вирішено встановити розмір внеску на управління будинком 7 гривень 50 копійок (сім гривень 50 копійок) за 1 м3 задля утримання будинку шляхом самозабезпечення. 
Відповідно до листа Департаменту з управління житлово-комунального господарства Запорізької міської ради № 129/01-37/01 від 02.02.2024, за інформацією про загальний облік неприватизованого нерухомого майна житлового фонду комунальної власності м. Запоріжжя, квартира № 71 загальною площею 46,87 кв.м. в будинку № 154-Б по пр. Соборному, є неприватизованою. Договір найму не укладався. 
Зазначені квартири є складовою і невід`ємною частиною будинку № 154 – Б по пр. Соборному, м. Запоріжжя. 
Указаний будинок та прибудинкова територія, згідно статуту ОСББ, утримуються позивачем.
Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач не сплачував внески на утримання будинку, у зв`язку із чим по квартирі № 71 загальною площею 46,87 кв.м. за період з 01.02.2021 по 30.11.2025 утворилась заборгованість по внескам в сумі 19 537,21 грн, яка стала підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення цієї суми з відповідача в судовому порядку. 
За наслідками розгляду позову Господарським судом Запорізької області прийнято оскаржуване рішення у даній справі. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності вимог позивача. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та вимога його cкасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 

Розглянувши апеляційну скаргу без повідомлення сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ст. 360 ЦК України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до ч.1 ст. 385 ЦК України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначені Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» №2866-III від 29.11.2001р. (із наступними змінами), ст. 1 якого передбачено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
Згідно зі ст. ст. 4, 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.
Приписами ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» унормовано, що органами управління об`єднання є загальні збори об`єднання, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори, до виключної компетенції яких відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.
У разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).
Статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що співвласник зобов`язаний, зокрема: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання: встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна з будь-якою фізичною або юридичною особою; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів.
Положеннями ст. 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право, зокрема, вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів.
Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.
Аналогічний принцип закріплений і у статуті Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”, відповідно до якого частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. 
Статтею 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.
Системний аналіз приписів ст.ст. 10, 13, 15, 16, 17, 20, 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» дає підстави для висновку, що зазначений закон передбачає комплекс взаємопов`язаних прав та обов`язків власників квартир (приміщень) та об`єднання співвласників, які мають забезпечити належне функціонування та утримання співвласниками житлового будинку їхньої спільної часткової власності. Зокрема, праву об`єднання в особі його загальних зборів на встановлення порядку сплати, переліку та розміру внесків і платежів (ст.ст. 10, 16 Закону) кореспондує обов`язок співвласника виконувати рішення статутних органів об`єднання, своєчасно та в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі, частка яких визначається пропорційно до загальної площі квартири (ст.ст. 15, 20 Закону). 
Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулюються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII від 14.05.2015 р. (із наступними змінами). 
За приписами ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласником багатоквартирного будинку є власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; управління багатоквартирним будинком — вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. 
Відповідно до ч.ч. 1– 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна. 
В силу приписів ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.
Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, прийняті відповідно до статуту рішення загальних зборів об`єднання з питань управління багатоквартирним будинком є обов`язковими для усіх власників квартир (нежитлових приміщень) у багатоквартирному будинку, які одночасно є співвласниками спільного майна такого будинку та зобов`язані його утримувати в силу прямої норми ст. 322 ЦК України та ч. 2 ст. 7, ч.ч. 1– 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». 
Як вбачається з матеріалів справи, власником квартири АДРЕСА_2 є територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
За приписами ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З матеріалів справи вбачається, що рішення установчих зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”, оформлені протоколом від 15.11.2020, у тому числі про встановлення розмірів внесків та затвердження кошторису ОСББ та про встановлення розміру щомісячних внесків на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території для співвласників в судовому порядку не оскаржувались, відповідно ці рішення є чинними та обов`язковими для виконання всіма співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , у тому числі і для відповідача.
Зважаючи на вказані приписи Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», колегія суддів зазначає, що рішення загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, у тому числі встановлення розмірів внесків та затвердження кошторису ОСББ та про встановлення розміру щомісячних внесків на утримання (обслуговування) будинку та прибудинкової території для співвласників, є обов`язковими для Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, яка, в свою чергу, є власником квартири № 71 у будинку № 154-Б по пр. Соборному у м. Запоріжжі, і в силу прямої норми закону несе тягар утримання належного їй майна, а отже, зобов`язана виконувати прийняті відповідно до статуту рішення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”.
Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що Запорізька міська рада не є належним відповідачем, оскільки квартира АДРЕСА_1 була передана наймачам і саме наймачі повинні здійснювати оплату внесків на управління будинком, колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на наступне.
Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що зобов`язання зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 02.09.2020 р. у справі № 906/884/19 зробив правовий висновок про застосування норми ч. 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В п.п. 24– 26, 31– 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 р. у справі № 233/2021/19 викладено наступний правовий висновок.
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. 
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п. 1 ч. 2 ст. 389 (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України; п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України) та п. 5 ч. 1 ст. 396 ЦПК України (п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України; п. 5 ч. 1 ст. 296 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. 
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, ч. 9 ст. 10 ЦПК України, щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом. 
Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому, з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 р. у справі № 910/17999/16 (п. 32); від 25.04.2018 р. у справі № 925/3/17 (п. 38); від 16.05.2018 р. у справі № 910/24257/16 (п. 40); від 05.06.2018 р. у справі № 243/10982/15-ц (п. 22); від 31.10.2018 р. у справі № 372/1988/15-ц (п. 24); від 05.12.2018 р. у справах № 522/2202/15-ц (п. 22) і № 522/2110/15-ц (п. 22); від 30.01.2019 р. у справі № 706/1272/14-ц (п. 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, — також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). 
Спірні правовідносини у даній справі № 908/3818/25 виникли у зв`язку з наявною перед Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” заборгованістю зі сплати внесків на управління будинком, яка утворилася відносно квартири № 71, власником якої є Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, яка, в свою чергу, вважає відсутнім у неї обов`язок з оплати наведених внесків, оскільки на підставі ч. 4 ст. 12 Закону України “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку”, здійснювати сплату внесків на управління будинком повинен саме користувач квартири (наймач).
У справі № 906/884/19 спір виник у зв`язку з ухиленням об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (відповідача) від укладення договору про сплату внесків на утримання орендованого майна з орендарем (позивачем) нежитлових приміщень, власником яких є міська рада, в редакції орендаря, у якій останній запропонував сплачувати витрати на утримання об`єкта оренди в розмірі, що є відмінним від того розміру, який установлений рішенням загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24.12.2019, залишеним без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2020, у позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись із мотивувальними частинами прийнятих у справі № 906/884/19 судових рішень, позивач подав касаційну скаргу, доводи якої зводились до того, що рішення відповідача про сплату внеску на утримання приміщення є обов`язковим для позивача суперечить приписам ч. 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Пропорційна компенсація витрат об`єднання співвласників багатоквартирного будинку на утримання будинку має здійснюватися позивачем, як орендарем, на підставі відповідного договору, а рішення відповідача щодо розміру сплачуваного внеску на утримання будинку є обов`язковими до виконання тільки для власника приміщень у будинку — Житомирської міської ради і не породжують зобов`язань для третіх осіб (ст. 511 ЦК України), у тому числі для позивача. Проте, відсутній відповідний висновок Верховного Суду про застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах (п. 10 постанови від 02.09.2020 р. у справі № 906/884/19). 
У постанові від 02.09.2020 у справі № 906/884/19 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема не встановлює для об`єднання співвласників багатоквартирного будинку права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи такое право лише щодо співвласників майна (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). 
За таких обставин, Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 у справі № 906/884/19 підтримав доводи касаційної скарги, викладені в п. 10 цієї постанови, та дійшов висновку, що, з урахуванням приписів ст. 511 ЦК України, прийняті відповідно до статуту рішення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна. Відповідно, висновки судів попередніх інстанцій щодо обов`язковості для орендарів рішень загальних зборів відповідача та положень статуту останнього зроблені внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права. 
Таким чином, доводи апелянта про неправильне врахування судом першої інстанції постанови Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 906/884/19 є безпідставними, оскільки відносини у справі № 908/3818/25 та у справі № 906/884/19 є подібними у розумінні критеріїв подібності.
З огляду на викладене, Центральний апеляційний господарський суд зазначає, що з урахуванням приписів ст. 511 ЦК України, прийняті відповідно до статуту рішення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів (наймачів) нерухомого майна.
Верховний Суд у згаданій вище постанові (п. 20) також зазначив, що виходячи із загальних підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (ст. 11 ЦК України), відповідні правовідносини щодо сплати орендарем витрат на управління будинком мають бути врегульовані або шляхом укладення окремого договору між орендарем та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, або шляхом встановлення обов`язку орендаря з відшкодування відповідних витрат власнику приміщення (орендодавцю) безпосередньо в умовах договору оренди нерухомого майна. Тю, обов`язок орендаря зі сплати (відшкодування) внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі, встановленому рішенням об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку в умовах укладеного ним правочину (договору) з власником майна або з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.
Відтак, особа, яка не є власником квартири, зобов`язана сплачувати внески на утримання цієї квартири тільки за умови, якщо такий обов`язок встановлений відповідним правочином (договором). Між тим, матеріали справи не містять відповідного договору.
Враховуючи відсутність відповідного договору, який би передбачав обов`язок орендаря (наймача) зі сплати (відшкодування) внесків на управління будинком, відповідний обов`язок зі сплати таких платежів несе власник квартири Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, для якого положення статуту та рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б”, є обов`язковими в силу закону.
Доводи скаржника відносно того, що судом першої інстанції не надано правової оцінки нормам Житлового кодексу України, які регулюють та визначають правовий статус договорів найму, прав та обов`язків наймачів квартир комунальної власності, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів також відхиляє як необґрунтовані та такі, що спростовуються вищевикладеним.
За здійсненим судом першої інстанції перерахунком заявлених позивачем до стягнення внесків на управління будинком, заборгованість по внескам на управління будинком (квартира № 71, за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 154-б) складає 19 537,21 грн за період з 01.02.2021 по 30.11.2025 (з урахуванням проведеної мешканцями часткової оплати в розмірі 500,00 грн).
Враховуючи те, що сума заборгованості відповідача по сплаті внесків на управління багатоквартирним будинком в розмірі 19 537,21 грн підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач не надав доказів на спростування наявності такої заборгованості та її сплати в повному обсязі, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 19 537,21 грн.
Стосовно доводів апеляційної скарги в частині незгоди із стягненням витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 100,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 1, 2, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а їхній розмір має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та ціною позову. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення.
Аргумент Запорізької міської ради про те, що позивач діяв недобросовісно, штучно збільшивши розмір витрат шляхом підписання додаткової угоди № 1 від 09.12.2025 безпосередньо перед подачею позову (змінивши ціну з 1 200,00 грн до 2 500,00 грн за позов), підлягає відхиленню. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката, а його розмір та порядок обчислення (фіксований чи погодинний) визначаються виключно в договорі про надання правової допомоги за погодженням сторін.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, у випадку встановлення сторонами договору фіксованого розміру гонорару, фактична кількість часу, витраченого адвокатом, не обчислюється, а встановлена сума підлягає виплаті за сам факт виконання погодженої роботи (надання послуги). Підписання додаткової угоди та зміна вартості послуг є законним проявом принципу свободи договору (стаття 627 ЦК України) і не може свідчити про недобросовісність учасника справи, якщо сума не виходить за межі розумних та ринкових критеріїв вартості адвокатських послуг.
Сума витрат у розмірі 3 100,00 грн (що складається з 2 500,00 грн за підготовку позовної заяви та 600,00 грн за підготовку адвокатського запиту) є розумною та об`єктивно реальною. З урахуванням того, що справа є малозначною та розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, заявлений розмір гонорару адвоката Здорика О.І. повністю відповідає критеріям розумності та практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішенням у справах «Лавентс проти Латвії» та «East/West Alliance Limited проти України»).
Відтак, стосовно висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 100,00 грн, апеляційним судом порушень ст.ст. 126, 129 ГПК України не встановлено.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у справі № 908/3818/25 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, на підставі ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Щодо заяви позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн, понесених у зв`язку з підготовкою відзиву та переглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Факт надання послуг адвокатом Здориком О.І. підтверджується наявними в матеріалах справи ордером №1311662 від 21.04.2026, договором про надання правової допомоги від 01.01.2024, додатком №1 до договору від 01.01.2024, додатковою угодою « 1 від 09.12.2025 та актом приймання-передачі наданих послуг від 07.04.2026 за договором про надання правової допомоги від 01.01.2024 відповідно до якого виконавець надав замовнику послугу, а саме підготовка відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2 500,00 грн.
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, за його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
З аналізу вищевикладеного слідує, що для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок іншої сторони, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.
При цьому, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
З аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі №910/15944/17, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18) вбачається, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові від 12.01.2023 Верховний Суд у справі № 908/2702/21 вказав, що здійснивши правовий аналіз норм статей 126, 129 ГПК України, суд дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто, критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судом апеляційної інстанції здійснена оцінка рівня витрат позивача на професійну правничу допомогу в розрізі їх обґрунтованості та необхідності, як обов`язкового критерію при розподілі судових витрат, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, керуючись ст.ст. 123, 126, 129 ГПК України, судова колегія вважає, вказана сума є співмірною, обґрунтованою та повністю відповідає складності стадії апеляційного перегляду малозначної справи. 
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що скаржник (Запорізька міська рада) не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим частиною 6 статті 126 ГПК України, та не подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, як і не висловив жодних заперечень щодо їх неспівмірності чи необґрунтованості. Оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено виключно на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення, а таке клопотання від відповідача не надходило, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для обмеження права позивача на повне відшкодування понесених витрат.
З огляду на повну відмову в задоволенні апеляційної скарги міської ради, керуючись вимогами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, вказані витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн покладаються на скаржника у повному обсязі та підлягають стягненню на користь позивача.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 по справі № 908/3818/25 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Стягнути з Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206; ідентифікаційний код 04053915) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Соборний 154 б” (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 154-Б; ідентифікаційний код 44072755) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 2 500,00 грн (дві тисячі п`ятсот грн 00 к.), про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена та підписана 01.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина

Суддя Л.В. Андрейчук