ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 345/3625/25
провадження № 61-2612св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Оріана»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Луганської В. М., Девляшевського В. А., Максюти І. О.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оріана» (далі - АТ «Оріана») про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 08 серпня 2023 року її було прийнято на посаду заступника генерального директора з економіки та фінансів АТ «Оріана».
У серпні 2024 року вона звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої колективним договором між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки.
Відповідач відмовив позивачці у наданні та виплаті зазначеної допомоги. Крім того, відповідно до наказу № 46 від 18 листопада 2024 року про звільнення та повідомлення про нараховані й виплачені суми, належні працівникові, відповідач не провів із позивачкою повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплатив матеріальну допомогу.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року у справі № 345/6842/24, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, з АТ «Оріана» на користь позивачки стягнуто матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 34 600,00 грн. На виконання судового рішення відповідач 14 травня 2025 року сплатив позивачці кошти в розмірі 34 600,00 грн, що після утримання обов`язкових податків і зборів склало 29 592,00 грн.
Ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (та інших належних працівникові виплат) не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за затримку розрахунку при звільненні. 
Враховуючи викладене, на підставі статей 116, 117 КЗпП України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «Оріана» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 202 639,36 грн без урахування утримання податків й інших обов`язкових платежів. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року, ухваленим у складі судді Миговича О. М.,позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 19 листопада 2024 року до 14 травня 2025 року включно у сумі 196 306,88 грн з наступним утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не пропустила строк для звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Перебіг цього процесуального строку розпочався 14 травня 2025 року, з дня, коли відповідач виплатив їй матеріальну допомогу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Суд встановив, що з вини відповідача належні ОСОБА_1 суми не були виплачені у передбачені статтею 116 КЗпП України строки. Тому вимога про стягнення середнього заробітку за період з 19 листопада 2024 року до 14 травня 2025 року (без урахування вихідних днів) є обґрунтованою. Відповідно, суд визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року апеляційну скаргу АТ «Оріана» задоволено частково. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено. Стягнуто з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 50 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України).
Суд першої інстанції правильно обчислив суму середнього заробітку в межах шестимісячного строку та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Водночас суд першої інстанції не врахував правовий висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX), сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25), згідно з яким загальний період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку не може перевищувати шести місяців, а також не оцінив співмірність суми відшкодування за критеріями, визначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Керуючись принципами розумності, справедливості, пропорційності та співмірності, а також враховуючи розмір простроченої заборгованості, яка складала 34 600,00 грн, апеляційний суд вважав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 50 000,00 грн.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
12 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року (повний текст якої складено 15 січня 2026 року).
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 345/3625/25.
30 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 345/3625/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року та залишити в силі рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц; постановах Верховного Суду від: 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17, 27 травня 2022 року у справі № 344/17593/19, 25 жовтня 2023 року у справі № 209/2875/21, 20 березня 2024 року у справі № 132/3064/21, 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23, 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, 30 липня 2025 року у справі № 185/14111/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що законодавець не наводить підстав для зменшення суми середнього заробітку, а тільки обмежує його максимальний розмір на суму не більш, як за шість місяців.
Апеляційний суд без наявності передбачених законом підстав, порушуючи принцип змагальності сторін, вийшов за межі апеляційних вимог та зменшив розмір стягнення без належних та обґрунтованих обрахунків. 
Вважає, що суд має право зменшити середній заробіток при звільненні у випадку зменшення чи коригування самої суми, яка не виплачена при звільненні, у випадку зменшення самих виплат тим же судом. Однак в даному випадку предметом розгляду не було стягнення матеріальної допомоги та визначення її розміру. 
Зазначає, що апеляційний суд при винесенні оскаржуваної постанови не врахував ймовірний розмір майнових втрат ОСОБА_1 , не навів розрахунок суми відшкодування, не надав оцінки тривалості затримки та не врахував поведінку відповідача.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 08 квітня 2026 року, АТ «Оріана» заперечує проти доводів ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року - без змін.
Відзив мотивовано тим, що ухвалюючи оскаржувану постанову суд апеляційної інстанції в повній мірі дослідив наявні у справі докази, з`ясував всі обставини справи та враховуючи принципи розумності, справедливості і пропорційності, розмір простроченої заборгованості, яка складала 34 600, 00 грн, принцип співмірності, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 50 000, 00 грн. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з наказом АТ «Оріана» № 120-к від 08 серпня 2023 року ОСОБА_1 з 08 серпня 2023 року прийнято на посаду заступника генерального директора з економіки та фінансів на 0,5 ставки з посадовим окладом 16 360 грн на місяць (а. с. 10).
На підставі записів з трудової книжки серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 18 листопада 2024 року відповідно до наказу № 46 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (а. с. 11).
Відповідно до повідомлення АТ «Оріана» про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні від 18 листопада 2024 року, посадовий оклад ОСОБА_1 визначено у розмірі 34 600,00 грн (а. с. 13).
За відомостями виданої АТ «Оріана» довідки про середню заробітну плату № 264 від 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за вересень 2024 року у розмірі 26 449,57 грн, за жовтень 2024 року - у розмірі 28 959,72 грн, а всього 55 409,29 грн, без утримання податків та зборів; середньоденна заробітна плата складає 1 583,12 грн без утримання податків та зборів (а. с. 14).
Згідно з рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року у справі № 345/6842/24 (провадження № 2/345/234/2025) стягнуто з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 34 600,00 грн та 1211,20 грн судового збору (а. с. 19-22).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у справі № 345/6842/24 (провадження № 22-1/4808/646/25) апеляційну скаргу АТ «Оріана» залишено без задоволення, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року - залишено без змін (а. с. 15-18).
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 06 липня 2025 року, на банківську картку ОСОБА_1 від АТ «Оріана» зараховано матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 26 642,00 грн (а. с. 23).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За правилами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов'язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19)».
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) і конкретизовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25): обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи і, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження
№ 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження
№ 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У справі, що переглядається Верховним Судом, встановлено судами попередніх інстанцій і не спростовано матеріалами справи, що роботодавець фактичного розрахунку з позивачкою при звільнені не провів.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року у справі № 345/6842/24, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 стягнуто 34 600 грн матеріальної допомоги на оздоровлення.
АТ «Оріана» виплатило позивачці вказану матеріальну допомогу 14 травня 2025 року.
Суд першої інстанції визначив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 19 листопада 2024 року до 14 травня 2025 року становить 196 306, 88 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів, виходячи з розрахунку: 1 583,12 грн (середньоденна заробітна плата) х 124 робочих дня.
Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції врахував розмір простроченої заборгованості (34 600,00 грн) та критерій співмірності, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 50 000,00 грн. При цьому апеляційний суд застосував вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX та керувався правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25).
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки законодавчі зміни обмежують лише максимальний період нарахування компенсації шістьма місяцями, проте вони не позбавляють суд права й обов`язку оцінювати конкретні обставини справи, забезпечуючи справедливий баланс інтересів сторін.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як- от розумності, справедливості та пропорційності, слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд правильно застосував норми матеріального права для вирішення справи по суті та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Посилання заявниці на неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що вказані у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки апеляційного суду, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк