ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 926/2853-б/24(926/2908/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Таку Владислава Вікторовича
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 (колегія суддів у складі: Матущак О.І. - головуючий, Скрипчук О.С., Кравчук Н.М.)
та рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 (суддя Дутка В.В.)
у справі №926/2853-б/24(926/2908/25)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп"
до Фізичної особи - підприємця Таку Владислава Вікторовича
про стягнення заборгованості в сумі 100000,00 грн
в межах справи №926/2853-б/24
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Ніко-Тайс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп"
про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи
1. У провадженні Господарського суду Чернівецької області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа №926/2853-б/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Груп" (далі - ТОВ "Роско Груп"), повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Кочин Н.В.
Стислий виклад позовних вимог
2. 01.09.2025 до Господарського суду Чернівецької області надійшла позовна заява ТОВ "Роско Груп" в особі ліквідатора Кочин Н.В. про стягнення з Фізичної особи - підприємця Таку Владислава Вікторовича (далі - ФОП Таку В.В.) заборгованості в сумі 100000,00 грн у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
3. Під час виконання обов`язків ліквідатора у справі про банкрутство ТОВ "Роско Груп" останнім встановлено збільшення розміру дебіторської та кредиторської заборгованості товариства протягом останніх років, а також те, що грошові кошти, отримані від реалізації товарів та наявні кошти товариства, спрямовувалися на перерахування на користь різних осіб без належного документального оформлення, при цьому розрахунки з постачальниками та виконання існуючих грошових зобов`язань належним чином не здійснювалися. 
4. За результатами вжитих ліквідатором заходів у межах справи про банкрутство ТОВ "Роско Груп" отримано банківські виписки Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") та Акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - АТ "ОТП Банк"), аналізом яких встановлено, що 22.05.2018 з поточного рахунку ТОВ "Роско Груп", відкритого в АТ КБ "ПриватБанк", на користь ФОП Таку В.В. перераховано 100000,00 грн із призначенням платежу: "Оплата ремонтних робіт по договору №23/0/16 від 22.05.2018. Без ПДВ". 
5. У зв`язку з проведенням ліквідаційної процедури ліквідатором ТОВ "Роско Груп" направлено на адресу ФОП Таку В.В. вимогу вих. №265/25 від 11.04.2025 про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості), яка залишена без задоволення. 
6. Посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів укладення між сторонами цивільно-правового договору та доказів фактичного виконання робіт, ТОВ "Роско Груп" в особі ліквідатора звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ФОП Таку В.В. 100000,00 грн як безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
7. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 позов задоволено. Стягнуто з ФОП Таку В.В. на користь ТОВ "Роско Груп" 100000,00 грн безпідставно отриманих коштів. Здійснено розподіл судового збору.
8. Господарський суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав доказів існування належної правової підстави для отримання та утримання спірних коштів, а тому такі кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 ЦК України. 
9. Не погодившись із зазначеним рішенням, ФОП Таку В.В. звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилався, зокрема, на неналежне повідомлення про розгляд справи господарським судом першої інстанції, наявність між сторонами договору підряду №22/05/18 від 22.05.2018 щодо виконання ремонтних робіт, а також на сплив позовної давності. На підтвердження зазначених доводів скаржник просив долучити до матеріалів справи копію договору підряду та інші документи. 
10. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 залишено без змін. 
11. Господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття поданих скаржником доказів, оскільки вони не були подані до господарського суду першої інстанції без поважних причин, а також не були перекладені українською мовою та належним чином засвідчені. 
12. Апеляційний господарський суд також виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування правових підстав для утримання відповідачем спірних коштів або доказів їх повернення позивачу, у зв`язку з чим погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України та задоволення позову.
Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника
13. ФОП Таку В.В. (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
14. Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункти 1, 3 та 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у взаємозв`язку з ч.ч. 1 та 3 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
15. В обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, а саме: 
- щодо субсидіарного характеру застосування ст. 1212 ЦК України, неможливості застосування кондикційних вимог за наявності договірних правовідносин, а також необхідності врахування принципу добросовісності сторін, викладених у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20 та від 17.04.2024 у справі №127/12240/22; 
- щодо застосування положень ст.ст. 257, 261 ЦК України при визначенні початку перебігу та обчисленні позовної давності, викладених у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/8137/19(910/13186/20) та від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц. 
16. Скаржник зазначає, що спірні кошти були перераховані на виконання договірних зобов`язань, оскільки у призначенні платежу міститься посилання на договір: "Оплата ремонтних робіт по договору №23/0/16 від 22.05.2018", а тому, на його думку, відсутні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України. Скаржник посилається на те, що між ним та ТОВ "Роско Груп" 22.05.2018 укладено договір підряду №22/05/18 щодо виконання робіт з поточного ремонту складського приміщення, на виконання якого ним були проведені роботи на загальну суму 283875,00 грн. 
17. Як на підставу касаційного оскарження, передбачену п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 164 ГПК України при направленні копії позовної заяви способом доставки "Склад-Склад" ("до відділення"), а також щодо застосування ст.ст. 76-80, 226, 269 ГПК України в частині можливості "залишення доказів без розгляду" судом апеляційної інстанції. 
18. Крім того, скаржник вважає, що господарськими судами попередніх інстанцій допущено істотні порушення норм процесуального права, які є підставою касаційного оскарження відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у взаємозв`язку зі ст. 310 ГПК України, а саме: розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідача, необґрунтоване недослідження поданих доказів та ненадання оцінки заяві про застосування позовної давності. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
19. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Роско Груп" в особі ліквідатора Кочин Н.В. просить залишити касаційну скаргу ФОП Таку В.В. без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 та рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 - без змін. 
20. Також ТОВ "Роско Груп" подало клопотання про закриття касаційного провадження на підставі п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, посилаючись на відсутність передбачених процесуальним законом підстав касаційного оскарження. 
21. У відзиві позивач зазначає, що господарський суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови врахував положення ст.ст. 80, 118, 119, 269 ГПК України та правові висновки Верховного Суду щодо порядку, строків та умов прийняття нових доказів, поданих на стадії апеляційного перегляду судового рішення, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.02.2026 у справі №910/18540/23, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.04.2021 у справі №909/722/14 та від 01.07.2021 у справі №46/603. 
22. Позивач вказує, що відповідач був обізнаний про наявність судового спору в господарському суді першої інстанції, отримував процесуальні документи у справі та не був позбавлений можливості подати відповідні докази до місцевого господарського суду, однак не скористався своїми процесуальними правами та не подав належних доказів у встановлені процесуальним законом строки. 
23. На думку позивача, відповідач, подаючи нові докази до суду апеляційної інстанції, не навів обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції та не подав належного клопотання про поновлення строку на їх подання, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд правомірно не врахував такі докази при ухваленні оскаржуваного судового рішення. 
24. Крім того, ТОВ "Роско Груп" посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.03.2018 у справі №910/24486/16, щодо того, що неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення відповідних обставин у суді першої інстанції не може бути компенсоване на наступних стадіях судового процесу. 
25. Позивач також зазначає, що господарський суд апеляційної інстанції діяв із дотриманням принципів змагальності сторін та процесуальної рівності учасників справи, не допустивши перетворення судового процесу у "безладний рух" та процесуальний хаос, що, на думку позивача, узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. 
26. У відзиві зазначено, що доводи касаційної скарги виходять за межі предмета та підстав спору у цій справі, а також фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи. 
27. Крім того, позивач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, щодо критеріїв визначення подібності правовідносин при застосуванні п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
28. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів як безпідставно набутих на підставі ст. 1212 ЦК України.
29. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
30. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. 
31. У кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
32. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
33. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. При цьому, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
34. Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст. 1212 ЦК України підлягають застосуванню лише за відсутності між сторонами належної правової підстави для набуття або збереження майна. Якщо між сторонами існують договірні або інші зобов`язальні правовідносини, які врегульовують спірні майнові відносини, положення глави 83 ЦК України не застосовуються.
35. Подібні правові висновки щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20 та від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.
36. Водночас застосування наведених правових висновків у кожній конкретній справі потребує встановлення характеру спірних правовідносин та належної оцінки доказів, які підтверджують або спростовують існування між сторонами відповідної правової підстави для перерахування спірних коштів.
37. Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що сам по собі факт відсутності у ліквідатора письмового договору або первинної бухгалтерської документації не може автоматично свідчити про відсутність між сторонами правовідносин та бути безумовною підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки суд у кожному конкретному випадку повинен установити дійсний характер спірних правовідносин та надати оцінку усім доказам у їх сукупності. 
38. За змістом ст.ст. 73, 74, 76, 77, 86 ГПК України господарський суд повинен дослідити та надати оцінку усім доказам, які мають значення для правильного вирішення спору, а також доводам і запереченням учасників справи. 
39. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи. 
40. При вирішенні питання щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи Верховний Суд враховує правові висновки щодо застосування положень ст. 242 ГПК України.
41. Верховний Суд у постанові від 25.06.2018 у справі №904/9904/17 зазначив, що "у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу".
42. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17(П/9901/87/18), а також Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, зокрема, містяться висновки, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
43. Відтак, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і не вручено адресату у зв`язку з посиланням на "адресат відсутній за вказаною адресою", вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
44. Зокрема, місцевим господарським судом на адресу відповідача (така ж адреса вказана самим відповідачем у касаційній скарзі) рекомендованою кореспонденцією було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі від 02.09.2025, в якій, серед іншого, для відповідача був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву та для подання доказів, що підтверджують заперечення на позов, однак зазначене поштове відправлення було повернуто до суду з відміткою поштового відділення "відсутній за вказаною адресою", що підтверджується відповідною довідкою про неможливість вручення судової повістки. 
45. За таких обставин та з урахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування положень ст. 242 ГПК України доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи не знайшли свого підтвердження.
46. Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, Верховний Суд вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій (подання відзиву на позов та доказів, які підтверджують заперечення на позов) за належною адресою, та яка повернулася до суду у зв`язку з відсутністю адресата за відповідною адресою, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер.
47. При цьому положення ст. 13 ГПК України прямо передбачають, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
48. Отже, враховуючи викладене, відповідач не був позбавлений можливості у встановлений в ухвалі господарського суду строк подати відзив та відповідні докази.
49. За таких обставин самі лише доводи касаційної скарги про недоліки надсилання копії позовної заяви способом доставки "Склад-Склад" ("до відділення") не свідчать про істотне порушення норм процесуального права, відповідач не був позбавлений можливості дізнатися про розгляд справи господарським судом першої інстанції та реалізувати передбачені ГПК України процесуальні права у встановлені процесуальним законом строки. 
50. Такий підхід узгоджується з наведеними вище правовими висновками Верховного Суду щодо належного повідомлення учасників справи.
51. Не знаходять свого підтвердження і доводи касаційної скарги щодо неправомірності неприйняття господарським судом апеляційної інстанції нових доказів, поданих відповідачем на стадії апеляційного перегляду справи. 
52. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами. Докази, які не були подані до господарського суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до господарського суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
53. Верховний Суд неодноразово зазначав, що прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, які не подавалися до господарського суду першої інстанції, можливе лише у виняткових випадках за наявності об`єктивних обставин, які унеможливлювали їх подання раніше, а тягар доведення таких обставин покладається саме на учасника справи, який подає відповідні докази. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.04.2021 у справі №909/722/14 та від 01.07.2021 у справі №46/603.
54. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, господарський суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач, подаючи нові докази на стадії апеляційного перегляду справи, не навів належного обґрунтування неможливості їх подання до господарського суду першої інстанції, а також не підтвердив існування об`єктивних обставин, які б перешкоджали своєчасному поданню відповідних доказів. 
55. Господарський суд апеляційної інстанції також врахував, що частина поданих відповідачем документів не була перекладена українською мовою та належним чином засвідчена, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для їх прийняття та врахування при апеляційному перегляді справи. 
56. При цьому Верховний Суд враховує, що сам по собі факт неподання стороною доказів до господарського суду першої інстанції або незгода учасника справи з оцінкою судом апеляційної інстанції поважності причин неподання таких доказів не свідчить про неправильне застосування судом норм процесуального права. 
57. Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.03.2018 у справі №910/24486/16 зазначив, що неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку щодо подання доказів у суді першої інстанції не може бути компенсоване на наступних стадіях судового процесу (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
58. За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про порушення господарським судом апеляційної інстанції положень ст. 269 ГПК України при вирішенні питання щодо прийняття нових доказів у цій справі.
59. Доводи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду стосовно застосування ч. 1 ст. 172 та ч. 1 ст. 164 ГПК України при направленні копії позовної заяви способом доставки "Склад-Склад" ("до відділення") не мають визначального правового значення для вирішення цього спору. 
60. Водночас правові висновки щодо порядку направлення процесуальних документів учасникам справи, належного повідомлення сторін, а також прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів уже сформовані у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах, наведених вище. 
61. Як зазначалося вище, доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи не знайшли свого підтвердження.
62. Водночас Верховний Суд вважає частково обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо передчасності висновків господарських судів про наявність у цій справі підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України. 
63. Верховний Суд звертає увагу, що зазначення у платіжному документі призначення платежу та посилання на певний договір підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі та саме по собі не звільняє суд від обов`язку встановити дійсний характер спірних правовідносин, а також перевірити наявність чи відсутність достатньої правової підстави для набуття майна.
64. Так, обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач зазначає, що спірні кошти були перераховані саме на виконання договірних зобов`язань, оскільки у банківській виписці, на підставі якої заявлено позовні вимоги, безпосередньо зазначено призначення платежу: "Оплата ремонтних робіт по договору №23/0/16 від 22.05.2018. Без ПДВ". 
65. Проте господарські суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки змісту призначення платежу, відображеному в банківській виписці, на яку посилався позивач, та не з`ясували, чи може ця обставина у сукупності з іншими встановленими обставинами справи свідчити про наявність або відсутність достатньої правової підстави для перерахування спірних коштів.
66. Наведене саме по собі не підтверджує існування між сторонами належних договірних правовідносин чи фактичного виконання робіт, однак є обставиною, яка підлягала оцінці господарськими судами у сукупності з іншими доказами та доводами учасників справи під час вирішення питання про наявність або відсутність достатньої правової підстави для перерахування спірних коштів. 
67. При цьому сам по собі факт неприйняття господарським судом апеляційної інстанції нових доказів, поданих відповідачем на стадії апеляційного перегляду справи, не звільняв господарські суди від обов`язку надати належну правову оцінку вже наявним у матеріалах справи доказам та встановленим обставинам, зокрема змісту призначення спірного платежу та характеру спірних правовідносин.
68. Крім того, Верховний Суд вважає, що господарські суди попередніх інстанцій фактично ототожнили відсутність у ліквідатора первинної документації боржника з відсутністю правової підстави для набуття відповідачем спірних коштів, не дослідивши у повному обсязі характер спірних правовідносин та не надавши належної оцінки змісту і призначенню спірного платежу.
69. Верховний Суд також бере до уваги, що у подібних спорах, пов`язаних із пред`явленням вимог про стягнення коштів як безпідставно набутих, визначальним є встановлення саме відсутності достатньої правової підстави для набуття майна, а не лише констатація відсутності у матеріалах справи окремих первинних документів. 
70. За таких обставин висновки господарських судів попередніх інстанцій про безпідставність набуття відповідачем спірних коштів є передчасними та зробленими без повного і всебічного дослідження обставин справи.
71. Верховний Суд бере до уваги, що відповідач посилався на сплив позовної давності. З огляду на направлення справи на новий розгляд, відповідні доводи підлягають перевірці господарським судом першої інстанції за умови належного заявлення відповідачем про застосування позовної давності та з урахуванням установленого характеру спірних правовідносин, початку перебігу позовної давності й інших обставин справи.
72. Водночас з огляду на передчасність висновків господарських судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для застосування ст. 1212 ЦК України та необхідність нового розгляду справи Верховний Суд не вбачає підстав для надання остаточної правової оцінки зазначеним доводам касаційної скарги, оскільки відповідні питання підлягають вирішенню господарським судом під час нового розгляду справи після встановлення характеру спірних правовідносин та всіх обставин справи.
73. Верховний Суд не може самостійно встановлювати нові обставини справи, здійснювати оцінку доказів та вирішувати питання про їх перевагу над іншими доказами, оскільки відповідно до ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.
74. Отже, доводи касаційної скарги щодо істотних порушень норм процесуального права в частині неналежного повідомлення відповідача та неправомірного неприйняття нових доказів не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
75. Водночас доводи касаційної скарги щодо неповного дослідження обставин справи та щодо необхідності перевірки питання позовної давності під час нового розгляду справи підлягають врахуванню.
76. Верховний Суд відхиляє клопотання ТОВ "Роско Груп" про закриття касаційного провадження на підставі п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
77. Так, під час касаційного перегляду справи Верховним Судом не встановлено підстав для закриття касаційного провадження відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України, оскільки доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування господарськими судами попередніх інстанцій положень ст. 1212 ЦК України та неповного дослідження обставин справи знайшли своє часткове підтвердження. 
78. Крім того, відсутні підстави для закриття касаційного провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, оскільки наведені скаржником висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 1212 ЦК України стосуються правової проблеми, релевантної для цієї справи, а саме необхідності встановлення відсутності достатньої правової підстави для набуття майна та неможливості автоматичного застосування кондикційних вимог у разі наявності договірних або інших зобов`язальних правовідносин, які врегульовують спірне перерахування коштів.
79. З огляду на викладене касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення - скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
80. Відповідно до положень ст.ст. 300, 310 ГПК України рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
81. Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 308, ст. 310 ГПК України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі постанова апеляційного господарського суду та рішення господарського суду - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
82. Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, надати оцінку змісту призначення спірного платежу та його юридичному значенню для визначення характеру спірних правовідносин, перевірити доводи сторін щодо наявності або відсутності достатньої правової підстави для набуття відповідачем коштів, а також, за наявності належно поданої заяви про застосування позовної давності, вирішити питання про застосування позовної давності. При цьому суд має оцінити докази та доводи учасників справи у їх сукупності та з`ясувати обставини щодо існування чи відсутності договірних правовідносин між сторонами, зокрема, з`ясувати причини розбіжності між номером договору, зазначеним у призначенні платежу, та номером договору, на який посилається відповідач, а також перевірити, чи стосуються ці документи одного й того самого правовідношення.
Судові витрати
83. Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
84. Оскільки у цій справі Верховний Суд скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій і передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, остаточний розподіл судових витрат, у тому числі витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має бути здійснений господарським судом першої інстанції за результатами нового розгляду справи.
85. З огляду на викладене питання про розподіл судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарг у цій справі на цій стадії провадження Верховний Суд не вирішує.
Керуючись статтями 300, 308, 310, 314, 315-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Таку Владислава Вікторовича задовольнити частково.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2026 та рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі №926/2853-б/24(926/2908/25) скасувати.
3. Справу №926/2853-б/24(926/2908/25) передати на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков