справа № 367/1780/26 головуючий у суді І інстанції Одарюк М.П.
провадження № 22-ц/824/10852/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Одарюк М.П. у м. Ірпінь, Київської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, про визнання недійсним договору дарування, - 

В С Т А Н О В И В: 

У лютому 2026 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, про визнання недійсним договору дарування.
У березні 2026 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на:
земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:074:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3168764232108, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх посадовим особам (державним реєстраторам, нотаріусам тощо) вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням або обтяженням вказаного майна;
будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3168768532080, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а також шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх посадовим особам( державним реєстраторам, нотаріусам тощо) вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням або обтяженням вказаного майна.
Заява обґрунтована тим, що виходячи із інформації, яка є у публічному доступі, ОСОБА_3 має обґрунтовані припущення стосовно того, що відповідач, ОСОБА_2 , прагне відчужити об`єкти нерухомого майна: земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:074:0066 та будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою утруднення виконання судового рішення.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 року заяву  ОСОБА_3 задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:074:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3168764232108, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх посадовим особам( державним реєстраторам, нотаріусам тощо) вчиняти будь -які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням або обтяженням вказаного майна та на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3168768532080, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ), а також шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх посадовим особам( державним реєстраторам, нотаріусам тощо) вчиняти будь -які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням або обтяженням вказаного майна.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , вказує, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 року у справі № 367/1780/26 про забезпечення позову накладено арешт на земельну ділянку та будинок, що належать відповідачу 2, за завідомо безпідставним позовом про визнання недійсним договору дарування між ОСОБА_1 та його донькою; вартість арештованого майна в 15 раз перевищує суму позову в цивільній справі № 367/7126/23 (якою обґрунтовує свої позовні вимоги ОСОБА_3 ); забезпечення вжито за відсутності обґрунтування та на підставі фальсифікованих даних в заяві ОСОБА_3 і без будь-якого зустрічного забезпечення.
У заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , детально обґрунтував підстави оскарження ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 року з якими вона повністю погоджується та просить апеляційну скаргу задовольнити повністю. Судовий розгляд апеляційної скарги просила провести без її участі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права на які вказує відповідач, повно та всебічно дослідив обставини справи та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 року без змін.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, а тому заява про забезпечення позову підлягає задоволенню. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).
Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.
Згідно зі ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Кюблер проти Німеччини», заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд».
Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову за своїм змістом відповідає вимогам статті 151 ЦПК України і відповідає суті інституту забезпечення позову, як гарантії дотримання прав позивача в разі ухвалення судом рішення на його користь.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності обґрунтованих підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:074:0066, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 та на будинок, що знаходиться на ній, а також шляхом заборони органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх посадовим особам( державним реєстраторам, нотаріусам тощо) вчиняти будь -які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням або обтяженням вказаного майна, з огляду на те, що між сторонами виник спір з приводу визнання недійсним правочину як фраудаторного, вчиненого з метою ухилення від виконання зобов`язання та сплати грошових коштів позивачу.
Врахувавши обґрунтованість ризиків невиконання рішення суду та те, що вжиття заходів забезпечення позову в даному випадку виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення і не створює невиправданих обмежень відповідачу в його правах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
Накладення арешту на майно має на меті обмеження особи у праві розпоряджатися таким майном і його застосування не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07 квітня 2026 рокузалишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 25 червня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.