Справа № 127/2068/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2026 року м. Погребище 
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі: 
головуючого – судді Сича С.М.,
за участю секретаря Левченко М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в місті Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:
У січні 2026 року ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 01.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №274999112 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 3900 грн. 00 коп.
28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118 – 01. 
03.08.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором.
05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу №05/0820-01
31.08.2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» підписали реєстр прав вимоги, за яким ТОВ «Таліон Плюс» відступив ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором.
11.07.2025 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» укладено Договір факторингу №11/07/25-Е, згідно із яким та на підставі реєстру боржників від 14.07.2025 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним Кредитним договором.
Відповідач свої зобов`язання щодо сплати тіла кредиту та відсотків за його користування належним чином не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 63246 грн. 41 коп. 
Посилаючись на наведені обставини, ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» просить стягнути на його користь із відповідача вказану заборгованість за Кредитним договором, судовий збір в розмірі 2662 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. 00 коп. (а.с.1-8). 
Ухвалою судді від 30.03.2026 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано докази (а.с.169-171).
24.04.2026 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Скользнєвої В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заперечуючи проти позову, вказує, що у справі не доведено факту набуття позивачем права грошової вимоги, оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісний кредитор, на момент укладення первісного Договору факторингу від 28.11.2018 року жодної грошової вимоги до відповідача не мало. Реєстр боржників, складений на виконання Договору факторингу від 28.11.2018 року не засвідчений підписами та печатками сторін, оскільки вони містяться на окремому аркуші. Такі ж недоліки мають послідуючі реєстри прав вимоги, складені на виконання подальших Договорів факторингу від 05.08.2020 року та від 11.07.2025 року. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за вказаними Договорами факторингу.
Представник позивача наголошує на тому, що відсотки за користування кредитом були нараховані поза межами строку кредитування,а доказів пролонгації Кредитного договору матеріали справи не містять.
Заперечує розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу та просить стягнути із позивача на користь відповідача витрати правничу допомогу в розмірі 6000 грн. 00 коп. (а.с.194-200).
27.04.2026 року представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому наголошується на доведенні переходу права вимоги до відповідача за Договорами факторингу, оскільки, ураховуючи строк дії Договорів факторингу та Додаткових угод до них, їх виконання здійснювалося не одночасно, а протягом усього часу дії цих договорів, та моментом переходу прав вимоги за ними є підписання сторонами Акту прийому – передачі реєстру боржників, а не здійснення оплати за ними. Крім того стверджує, що відповідач належним чином ознайомлений із умовами кредитування, а тому нарахування відсотків здійснювалось відповідно до Кредитного договору (а.с.204-213).
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За правилами ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. 
Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 01.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №274999112 у формі електронного документа з використанням електронного підпису (далі – Кредитний договір).
За змістом п.1.1 Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 3900 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування.
В п.1.2 Кредитного договору визначено, що Кредит надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання Кредиту Позичальником (далі – «Дисконтний період»). У випадку надання Кредиту не в день укладення Договору, загальний строк надання Кредиту автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору по відношенню до дати надання Кредиту. 
За п.1.3 Кредитного договору сторони погодили, що встановлений в п. 1.2 Договору строк Дисконтного періоду може бути продовжено Позичальником шляхом здійснення протягом Дисконтного та Пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо Позичальником в Особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку Дисконтного періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена.
У п.1.4 Кредитного договору визначено, що за користування Кредитом протягом Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування Кредитом, які нараховуються в наступному порядку:
-виключно на період строку, визначеного в п.1.2 Договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 51, 1 % річних, що становить 0,14 % від суми кредиту за кожний день користування ним (п.п.14.1 п.4.1 Кредитного договору);
-за умови продовження строку від суми кредиту за кожний день користування ним нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою в розмірі 516, 19 % річних, що становить 1, 41 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п.п.1.4.2 1 п.4.1 Кредитного договору);
-у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 620, 50 % річних, що становить 1, 7 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованим процентами та Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за весь строк користування кредитом протягом Дисконтного періоду (п.п.1.4.3 1 п.4.1 Кредитного договору) (а.с.55-57).
Після укладення Кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем у період з 01.05.2021 року по 04.06.2021 року було укладено Додаткові угоди, відповідно до яких сторони домовились про збільшення суми кредиту, зокрема за Додатковою угодою від 04.06.2021 року сума кредиту становить 16880 грн. 00 коп., термін сплати платежу – 28.06.2021 року, нарахований процент – 6171 грн. 59 коп., до сплати (разом) – 23052 грн. 28 коп. (а.с.58-77).
Згідно із платіжним дорученням від 01.05.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на підставі Кредитного договору здійснило першу транзакцію якою перерахувало на платіжну картку відповідача 3900 грн. 00 коп. (а.с.зворот 16 ).
Крім того, після здійснення першої транзакції ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за період з 01.05.2021 року по 04.06.2021 року здійснювався переказ грошових коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 (а.с.16-26 ).
Перерахування грошових коштів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснювалося на підставі Кредитного договору на платіжну картку № НОМЕР_2 , яка належить відповідачу, що також підтверджується листом АТ «Універсал Банк» від 17.04.2026 року та випискою про рух коштів по картці, в загальному було перераховано кредитні кошти в сумі 16880 грн. 00 коп. (а.с.182,183-193).
Згідно із розрахунком заборгованості за Кредитним договором від 01.05.2021 року станом на 03.08.2021 року заборгованість за тілом кредиту становить 16880 грн. 69 коп., за відсотками 25787 грн. 94 коп.(а.с.93-94).
28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) укладено Договір факторингу №28/1118 – 01.
Відповідно до п.1.3 Договору факторингу № 28/1118-01 під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 2.1 Договору факторингу № 28/1118-01 визначено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
За п.4.1 Договору факторингу № 28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку.
Згідно із п.8.1 Договору факторингу № 28/1118-01 цей договір набуває чинності та всі прав ата обов`язки сторін за ним набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками.
В силу п.8.2 Договору факторингу № 28/1118-01 строк цього договору починає перебіг у момент, визначений у п.8.1 договору, та закінчується 28.11.2019 року, але у будь – якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а.с.120-123). 
28.11.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 19 до Договору факторингу № 28/1118-01, згідно із якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року (а.с. зворот 125).
31.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Додаткову угоду № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01, згідно із якою цей договір було викладено у новій редакції та продовжено до 31.12.2021 року (а.с.126-129).
31.12.2021 року сторони Договору факторингу № 28/1118-01 уклали Додаткову угоду № 27, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2022 року (а.с.131).
31.12.2022 року сторони Договору факторингу № 28/1118-01 уклали Додаткову угоду № 31, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2023року (а.с. зворот 131).
31.12.2023 року сторони Договору факторингу № 28/1118-01 уклали Додаткову угоду № 32, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2024 року (а.с.132).
Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги №145 від 03.08.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 (з урахуванням Додаткових угод до нього) ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 42668 грн. 63 грн., із яких заборгованість по основному боргу – 16880 грн. 69 коп.; за відсотками – 25787 грн. 94 коп. (а.с.118-119).
Згідно із розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Таліон Плюс», станом на 25.09.2021 року заборгованість за Кредитним договором за тілом кредиту становить 16880 грн. 69 коп., за відсотками 46365 грн. 72 коп., а разом – 63246 грн. 41 коп. (а.с.92). 
05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу №05/0820-01.
Відповідно до п.1.3 Договору факторингу №05/0820-01 під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 2.1 №05/0820-01 Договору факторингу №05/0820-01 визначено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. 
За п.4.1 Договору факторингу №05/0820-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку.
Згідно із п.8.1 Договору факторингу №05/0820-01 цей договір набуває чинності та всі прав ата обов`язки сторін за ним набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками.
В силу п.8.2 Договору факторингу №05/0820-01 строк цього договору починає перебіг у момент, визначений у п.8.1 договору, та закінчується 04.08.2021 року, але у будь – якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а.с.111-114). 
Надалі ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до Договору факторингу № 5/0820-01 уклали Додаткові угоди № 2 від 03.08.2021 року та №3 від 30.12.2022 року, згідно яких строк дії договору продовжено до 30.12.2024 року (а.с. зворот 115,116).
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №11 від 31.08.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 63246 грн. 41 коп. (а.с.109-110).
В подальшому ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали Договір факторингу №11/07/25-Е від 11.07.2025 року.
Відповідно до умов Договору факторингу №11/07/25-Е під правом вимоги розуміється права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі договорів позики. 
Відповідно до п. 1.2 Договору факторингу №11/07/25-Е перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому – передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованостей (а.с.102-105).
Відповідно до Реєстру боржників від 14.07.2025 року за Договором факторингу №11/07/25-Е від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 63246 грн. 41 коп. (а.с. 100-101).
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору).
Згідно із частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
У відповідності до частини 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора MNV3D53T, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору.
До того ж, відповідач у відзиві на позов не заперечували, що ОСОБА_1 підписав та уклав Кредитний договір та Додаткові угоди до нього на відповідних умовах. 
Отже, наведене безумовно свідчить про те, що відповідач ознайомився і погодився з умовами Кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги є виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц.
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із матеріалів справи випливає, що до позивача на підставі окреслених вище Договорів факторингу та Додаткових угод до них перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором.
Суд вважає не прийнятними доводи представника відповідача про те, що у справі не доведено факту набуття позивачем права грошової вимоги, оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісний кредитор, на момент укладення первісного Договору факторингу від 28.11.2018 року жодної грошової вимоги до відповідача не мало, а Реєстр боржників, складений на виконання Договору факторингу від 28.11.2018 року не засвідчений підписами та печатками сторін, оскільки вони містяться на окремому аркуші. Такі ж недоліки, на думку представника відповідача, мають послідуючі реєстри прав вимоги, складені на виконання подальших Договорів факторингу від 05.08.2020 року та від 11.07.2025 року.
Так, визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 07.01.2026 року у справі № 727/2790/25 зазначив, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.
У справі, що розглядається, право вимоги до боржника ОСОБА_1 переходило від первісного кредитора до кожного наступного нового кредитора три рази, де фінальним кредитором є ТОВ «ФК «ЕЙС». Тому для перевірки існування у ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків, воно має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги до відповідача за Кредитним договором позивач надав копії відповідних документів: Договорів факторингу, Реєстрів боржників, актів приймання-передачі цих реєстрів.
За п.4.1 Договору факторингу № 28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному Додатку. Аналогічні положення передбачені наступними Договорами факторингу. 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Норми статті 1077 ЦК України не містять імперативного положення про те, що право вимоги до нового кредитора за договором факторингу переходить саме з моменту сплати оплати новим кредитором (фактором) на користь первісного кредитора (клієнта) заборгованості та інших платежів відповідно до договору факторингу.
Умовами Договору факторингу № 28/1118-01 та наступних Договорів факторингу у цій справі не було передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом в повному обсязі оплати за такими договорами.
За таких умов проміжні кредитори, так само як і позивач, набували право вимоги до боржника з моменту підписання відповідного Реєстру прав вимоги до цього боржника. 
Відтак, позивач як новий кредитор у зобов`язанні має право на звернення із вимогою до боржника ОСОБА_1 .
Такого висновку суд дійшов, зокрема, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Вінницького апеляційного суду від 05.06.2026 року у справі № 147/1533/25. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац 2 ч.2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).
Визначаючись із позовною вимогою про стягнення тіла кредиту в розмірі 16880 грн. 69 коп., суд ураховує, що за Додатковою угодою від 04.06.2021 року до Кредитного договору загальна сума кредиту, збільшена на суму, зазначену в п.1 Додаткової угоди, становить 16880 грн. 00 коп., термін сплати платежу – 28.06.2021 року. (а.с.77).
Позивач не надав доказів збільшення суми тіла кредиту після укладення Додаткової угодою від 04.06.2021 року на 00 грн. 69 коп. В свою чергу відповідач не надав будь – яких доказів погашення кредитної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16880 грн. 00 коп., а тому позов в цій частині слід задовольнити частково та стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 16880 грн. 00 коп. 
Разом з цим, вирішуючи вимоги в частині сплати відсотків за користування кредитом в сумі 46365 грн. 72 коп., суд виходить із того, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК Україниі охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, то особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд.
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. зокрема пункти 109 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд зауважує, що в п.3 Додаткової угоди від 04.06.2021 року до Кредитного договору визначено, що сторони домовилися відобразити в Додатку №1 до Додаткової угоди єдиний порядок сплати непогашеної суми кредиту, збільшеної на суму, зазначену в п.1 Додаткової угоди, а отже при вирішенні спору в цій частині слід керуватися виключно єдиним порядком сплати непогашеної суми кредиту, урегульованим в Додатку №1 до Додаткової угоди.
У п.5 Додатку №1 до Додаткової угоди визначено, що у разі настання передбаченої п.1.4.3 Кредитного договору відкладальної обставини, без застосування п.1.4.2 Кредитного договору, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по оплаті процентів за встановлений у п.1.2 Кредитного договору строк у розмірі розрахованому за Базовою процентною ставкою, орієнтована загальна вартість користування кредитом з дати укладення цієї Додаткової угоди до дати закінчення Дисконтного періоду складає 28731 грн. 27 коп. та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 11850 грн. 58 коп. та суму кредиту у розмірі 16880 грн. 69 коп. (а.с.77).
У п.п.1.4.3. п.4.1 Кредитного договору визначено, що у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 620, 50 % річних, що становить 1, 7 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованим процентами та Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за весь строк користування кредитом протягом Дисконтного періоду. 
Оскільки відповідач продовжив користуватися кредитними коштами після закінчення Дисконтного періоду, тобто після 28.06.2021 року, то із нього, виходячи із принципів дійсності та виконуваності правочину, слід стягнути визначені у п.5 Додатку №1 до Додаткової угоди проценти в сумі 11850 грн. 58 коп.
Разом із тим, у відповіді на відзив представник позивача спирався на те, що з 29.06.2021 року по 25.09.2021 року (89 днів) нарахування процентів здійснювалося відповідно до п.1.7.2 Кредитного договору, згідно з яким з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати щоденно кредитодавцю проценти з розрахунку 839, 50 % річних, що становить 2, 30 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Такий підхід узгоджується із п.6 Додатку №1 до Додаткової угоди від 04.06.2021 року до Кредитного договору, де обумовлено, що в період продовження строку надання кредиту після закінчення Дисконтного періоду проценти нараховуються за ставкою, зазначеною у п.1.7.2 Кредитного договору.
Також необхідно урахувати, що в силу п.4.3 Кредитного договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення Дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі, визначеному в п.1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у відзиві на позов представник позивача стверджує про те, що з 29.06.2021 року по 25.09.2021 року (89 днів) нарахування процентів здійснювалося саме на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, а не як проценти за правомірне користування кредитними коштами в межах строку кредитування. 
В той же час у позовній заяві ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» просить стягнути суму коштів в розмірі 46365 грн. 72 коп. саме як заборгованість по несплачених відсотках за правомірне користування кредитом, не виокремлюючи заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом в межах строку кредитування та заборгованість по відсотках за користування грошовими коштами понад строк кредитування в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.
Більше того, згідно із розрахунками заборгованості, складеними ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», станом на 25.09.2021 року заборгованість за Кредитним договором за відсотками становить 46365 грн. 72 коп. 
При цьому із вказаних розрахунків заборгованості слідує, що з 29.06.2021 року по 25.09.2021 року відсотки нараховувалися саме за правомірне користування кредитом, а не як відсотки компенсаторного характеру за неправомірне користування коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Такий висновок випливає передусім із того, що такі суми коштів нараховувалися виключно в колонці «Проценти», а не «Інші нарахування» (а.с.92 - 94). 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). 
Відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
В ч.1 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
За ч.1 ст.179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. 
Ураховуючи наведене, хоча відповідь на відзив за своєю процесуальною природою і є заявою по суті справи, однак у ній не формулюються вимоги щодо предмета спору, позаяк останні є складником позовної заяви.
Оскільки ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» не просить в позовній заяві стягнути проценти за неправомірне користування коштами в контексті ч.2 ст.625 ЦК України, то у задоволенні вимоги про стягнення решти процентів за період з 29.06.2021 року по 25.09.2021 року необхідно відмовити.
За таких обставин позов слід задовольнити частково та стягнути із відповідача на користь позивача 28730 грн. 58 коп. (16880 грн. 00 коп. + 11850 грн. 58 коп.). У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
За змістом ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Ціна позову становить 63246 грн. 41 коп., судом стягнути із відповідача на користь позивача 28730 грн. 58 коп., тобто позовні вимоги задоволено в розмірі 45,42 % від ціни позову.
Відтак, із відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений за подання позову судовий збір в розмірі 1209 грн. 26 коп. (2662 грн. 40 коп. : 100 Х45, 42).
Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. 00 коп., суд виходить із наступного.
За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано: копію Договору №20/08/25-01 про надання правничої допомоги від 20.08.2025 року , що укладений між ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» та Адвокатським бюро «Соломко та партнери» із Додатковою угодою до нього (а.с.88-90); копію Акту прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 року (а.с.86, 87); копію довіреності від 11.08.2025 року, виданої адвокату Соломку О.В. (а.с.84); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю КС №7073/10, виданого Соломку О.В. (а.с.85).
За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу. 
Так, суд ураховує, що згідно Акту прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 року на складання позовної заяви було витрачено 2 год. та вартість цієї послуги становить 5000 грн. 00 коп., на вивчення матеріалів справи було витрачено 2 год. та вартість цієї послуги становить 1000 грн. 00 коп., на підготовку адвокатського запиту було витрачено 1 год. та вартість цієї послуги становить 500 грн. 00 коп., на підготовку та подачу клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів було витрачено 1 год. та вартість цієї послуги становить 500 грн. 00 коп. (а.с.86, 87). 
На переконання суду, зазначені в цьому Акті прийому-передачі наданих послуг обсяг наданих адвокатом послуг та витрачений час не співмірні їх вартості в сумі 7000,00 грн. 
Так, вивчення матеріалів справи, підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів, що було додане до позовної заяви, в цілому є складниками такої послуги як підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості, а тому вони не можуть мати окремий вартісний показник.
Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що зміст згаданих адвокатського запиту та клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів є практично ідентичними, а тому витрачання 1 год. на надання останньої послуги, яка окрім того є складовою частиною послуги по складанню позовної заяви, не є належним чином обґрунтованим.
Також суд вважає, що вартість 1 год. роботи адвоката по складанню позовної заяви в сумі 2500 грн. 00 коп. є надмірно завищеною.
Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження розміру понесених ним судових витрат, ураховуючи складність справи, ціну позову, пропорційний до ціни позову розмір задоволених позовних вимог, обсяг виконаної адвокатом роботи в контексті критерію реальності адвокатських витрат, керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» та стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. 00 коп. із розрахунку 3 год. роботи (2 год. на складання позовної заяви та 1 год. на підготовку адвокатського запиту ) вартістю по 500 грн. 00 коп. за 1 год.
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 року у справі №205/5969/15-ц.
Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» заборгованість за Кредитним договором від 01.05.2021 року № 274999112 в розмірі 28730 (двадцять вісім тисяч сімсот тридцять) грн. 58 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» сплачений судовий збір в розмірі 1209 (одна тисяча двісті дев`ять) грн. 26 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс», код ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: вул. Юрія Поправки, буд.6, каб.13, м. Київ, 02094.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Повне рішення суду складено 29.06.2026 року.

Суддя