УХВАЛА 
19 червня 2026 року
м. Київ
справа № 760/8619/26
провадження № 61-7512ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва 
від 09 квітня 2026 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 01 червня 2026 року у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Київського апеляційного суду, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - ФГ Бурки В. В.) звернулось до суду з позовом до Київського апеляційного суду, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, відповідно до якого просило стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ФГ Бурки В. В. 3 000 060 грн, з яких: 60 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачу право на звернення з позовною заявою в порядку господарського судочинства.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту позовної заяви вбачається, що спір виник між суб`єктами господарювання (юридичними особами), а нормами ЦПК України не передбачений порядок вирішення заявлених спірних відносин між зазначеними суб`єктами, а тому вказана справа підлягає розгляду господарським судом у порядку, визначеному нормами ГПК України.
Не погодившись з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва 
від 09 квітня 2026 року, ФГ Бурки В. В. оскаржило її до Київського апеляційного суду.
Розпорядженням Київського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року передано до Верховного Суду матеріали апеляційної скарги ФГ Бурки В. В. на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року 
у справі № 760/8619/26 для визначення підсудності.
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2026 року визначено Житомирському апеляційному суду підсудність справи № 760/8619/26 для розгляду апеляційної скарги ФГ Бурки В. В. на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва 
від 09 квітня 2026 року.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2026 року частково задоволено апеляційну скаргу ФГ Бурки В. В. Змінено ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року залишено без змін. Роз`яснено позивачу право на звернення з позовом в порядку господарського судочинства.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов ФГ Бурки В. В. до Київського апеляційного суду про відшкодування шкоди, заподіяної, за твердженням позивача, судовим рішенням, ухваленим в межах іншого судового провадження, не підлягає розгляду в порядку будь-якого виду судочинства. При цьому позов в частині вимог про стягнення майнової та немайнової (моральної) шкоди, заявлений суб`єктом господарювання до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі по суті є правильним.
03 червня 2026 року через підсистему Електронний суд ФГ Бурки В. В. подало касаційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва 
від 09 квітня 2026 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 01 червня 2026 року у справі № 760/8619/26, які просить скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що Київський апеляційний суд, держава Україна в особі Державної казначейської служби України не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо фермерського господарства. Держава, органи державної влади (в тому числі Київський апеляційний суд, держава Україна в особі Державної казначейської служби України) та органи місцевого самоврядування не є суб`єктами господарювання. Вважає, що позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Київським апеляційним судом, державою Україна в особі Державної казначейської служби України, та ФГ Бурки В. В.
Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року в справі 
№ 2-1210/11, від 08 червня 2021 року в справі № 2-1207/2011.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судами встановлено, що ФГ Бурки В. В. звернулось з позовом до Київського апеляційного суду, держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
ФГ ОСОБА_1 упозовній заяві вказує, що матеріальна та моральна шкода заподіяна незаконною постановою Київського апеляційного суду 
від 27 березня 2025 року у справі № 757/42367/24-ц, що, на думку позивача, призвело до позбавлення фермерського господарства доступу до правосуддя.
Зокрема, постановою від 27 березня 2025 року у справі № 757/42367/24-ц Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги 
ФГ Бурки В. В. та залишив без змін ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року про повернення позовної заяви.
Вказаною ухвалою Печерський районний суд міста Києва повернув позовну заяву ФГ Бурки В. В. до Офісу Генерального прокурора про стягнення шкоди на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, з посиланням на те, що заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
В подальшому Верховний Суд постановою від 06 серпня 2025 року у справі 
№ 757/42367/24-ц задовольнив касаційну скаргу ФГ Бурки В. В., ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2025 року скасував, а справу передав на розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, предмет, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору.
Отже, за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Позов у справі заявлено ФГ Бурки В. В. до Київського апеляційного суду та держави України, в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Фермерське господарство, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи.
Отже позов пред`явлено юридичною особою про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) зроблено висновок, що 
ФГ Бурки В. В. заявило вимогу до прокуратури та держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
Вказане узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі 
№ 454/1668/17 (провадження № 61-15046сво18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року 
у справі № 454/1008/16-ц (провадження № 14-494цс19) вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»). Вирішуючи спір у зазначеній справі, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що фермерське господарство заявило вимогу до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду 
у постановах: від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17 (провадження № 14-395цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 454/1690/16 (провадження № 14-152цс19), від 05 червня 2019 року у справі № 454/2181/16 (провадження № 14-226цс19), від 03 липня 2019 року у справі № 454/3304/14 (провадження № 14-272цс19), від 18 вересня 2019 року у справі № 757/37226/17 (провадження № 14-452цс19).
Крім того, подібні правові висновки про юрисдикцію викладені у постановах Верховного Суду: від 17 лютого 2021 року у справі № 461/3186/16-ц (провадження № 61-14931св19), від 13 вересня 2022 року у справі 
№ 454/2182/16-ц (провадження № 61-4291св19), від 15 листопада 2023 року у справі № 461/5197/22 (провадження № 61-9846св23), від 29 січня 2024 року у справі № 761/2672/23 (провадження № 61-11035св23) та від 02 жовтня 
2024 року в справі№ 757/3634/23-ц (провадження № 61-4613св24).
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц, «вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (частина друга статті 21 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 
2017 року та частина п`ята статті 21 КАС України у редакції від 03 жовтня 
2017 року). Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами у порядку цивільного судочинства або господарського судочинства».
Суди попередніх інстанцій встановивши, що фермерське господарство заявило вимоги до Київського апеляційного суду та держави України, в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди і такі вимоги не об`єднані з іншими вимогами, за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, дійшли обґрунтованого висновку, що зазначений спір підвідомчий господарському суду.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд щодо застосування пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, на законних підставах відмовив у відкритті провадження в справі.
Крім того, апеляційний суд також правомірно зазначив, що позов до Київського апеляційного суду про відшкодування шкоди, заподіяної ухваленим судовим рішенням у межах іншого судового провадження, не підлягає розгляду в порядку будь-якого виду судочинства.
Відповідно до частин першої, одинадцятої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», заява № 20347/03, § 36, 
від 12 березня 2009 року).
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження 
№ 14-500цс19).
Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі 
№ 6-3139цс16, зазначив, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) вказано, що: «приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, 
у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), 
від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45).
Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Отже, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).
Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суд (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17, від 21 серпня 2019 року 
у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц.
Оскарженими судовими рішеннями не порушено право ФГ Бурки В. В. на доступ до суду, оскільки відмовивши у відкритті провадження у цивільній справі, суди вказали в порядку якого судочинства може бути вирішено заявлений ним спір.
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності судових рішень, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 2, 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2026 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2026 року у справі № 760/8619/26.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников