ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4633/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України,

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі також – відповідач), у якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , прийняте 13.02.2026 начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенантом ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.02.2026 у пункті пропуску «Угринів-Долгобичув» позивач здійснив спробу перетину державного кордону на виїзд з України, для чого подав уповноваженій службовій особі відповідача паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 із відміткою про оформлення виїзду на постійне місце проживання до Литовської Республіки та прийняття на консульський облік у посольстві України в Литовській Республіці, а також роздрукований військово-обліковий документ в електронній формі, сформований 25.01.2026 у застосунку «Резерв+» (з QR-кодом), у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 зроблено відмітку про виключення позивача з обліку з підстав вибуття на ПМП та про те, що він не є військовозобов`язаним. Позивач вважає, що після виключення з військового обліку він перестав бути військовозобов`язаним, на нього не поширюються закони про військовий обов`язок та військову службу, він не може бути призваний під час мобілізації, а тому мав законні очікування та встановлене чинним законодавством право на перетин державного кордону України. Вважаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою від 23.03.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.
06.04.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 27836), в якому він проти задоволення позову заперечує повністю. Відзив обґрунтований тим, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. Відповідач зазначає, що позивач помилково пов`язує наявність права на перетин кордону з виключенням його з військового обліку, оскільки відмітка у військово-обліковому документі засвідчує виключно питання військового обліку особи і сама по собі не є достатньою підставою для перетину державного кордону в умовах воєнного стану. На переконання відповідача, позивач при перетині кордону не надав жодного з документів, передбачених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, які підтверджували б його право на перетин кордону, а тому оскаржуване рішення є правомірним. Крім того, відповідач наголошує, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, який має разовий характер та вичерпав свою дію фактом виконання, а тому його скасування не захищає прав та інтересів позивача.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 та паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 .
Згідно з роздрукованим військово-обліковим документом в електронній формі (застосунок «Резерв+»), сформованим 25.01.2026, позивача виключено з військового обліку, категорія обліку – «не військовозобов`язаний», підстава зняття/виключення – «вибули на ПМП»; орган обліку – ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31.12.2024 №15607 позивачу повідомлено, що повернути йому вилучений військово-обліковий документ з відміткою про виключення з військового обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за межі України не вбачається можливим, а видача довідки із зазначенням дати та причини виключення з військового обліку та наданням права виїзду за межі України і права на перетин державного кордону України у його випадку не передбачена нормативно-правовими та розпорядчими документами, якими керується центр у своїй діяльності.
13.02.2026 у пункті пропуску «Угринів-Долгобичув» через державний кордон України позивач здійснив спробу перетину державного кордону на виїзд з України та подав уповноваженій службовій особі паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 і роздрукований військово-обліковий документ в електронній формі з відміткою про виключення з військового обліку.
13.02.2026 начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 лейтенантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України ОСОБА_3 з причини: відсутності підстав, що дають право на перетин державного кордону в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями).
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Право вільно залишати територію України, гарантоване ст. 33 Конституції України, кореспондує ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ, згідно з якою громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Суд зауважує, що перелік підстав для тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України, наведений у ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», не є вичерпним, а закріплене ч. 1 ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає, зокрема, тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався та діяв станом на час виникнення спірних правовідносин. Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Таким чином, станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин (13.02.2026) в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі – Правила №57).
Згідно з п. 2 Правил №57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема за паспортом громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Правила №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану визначають виключний перелік підстав для перетину державного кордону військовозобов`язаними особами та документи, які подаються для їх підтвердження. Тобто особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску, повинна надати документи, що підтверджують відповідну підставу, яка надає їй право в умовах воєнного стану здійснити перетин державного кордону України.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення та умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI.
Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону №1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, у передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» посадові особи Державної прикордонної служби України наділені повноваженнями щодо перевірки у осіб, які прямують через державний кордон України, документів на право виїзду з України, з`ясування підстав для перетинання державного кордону України та у випадках, передбачених законодавством, мають право приймати рішення про відмову у перетинанні державного кордону України.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану, а уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону здійснюють контроль перетину державного кордону та наявності належних документів, що дають право на виїзд з України.
Щодо доводів позивача про те, що внаслідок виключення з військового обліку він перестав бути військовозобов`язаним, а тому не може бути обмежений у праві перетину кордону, суд зазначає таке.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ у ч. 3 ст. 1 визначає, що військовий обов`язок включає, зокрема, дотримання правил військового обліку. 
Згідно з ч. 9 ст. 1 цього Закону щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на категорії допризовників, призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.
Стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не звільняє осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які виключені з військового обліку, від призову на військову службу під час мобілізації та сама по собі не є підставою для пропуску таких осіб через державний кордон у період введення на території України воєнного стану.
Системний аналіз норм законодавства, що регламентують порядок здійснення військового обліку, свідчить, що ідентифікація осіб як таких, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та обґрунтовують наявність підстав, описаних статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», здійснюється виключно на підставі відповідних записів, здійснених у військово-облікових документах. При цьому військово-обліковий документ із відповідною відміткою засвідчує виключно питання військового обліку особи.
Разом з тим суд враховує, що відмітка у військово-обліковому документі про виключення особи з військового обліку засвідчує виключно питання військового обліку особи і сама по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону в умовах воєнного стану.
Суд звертає увагу на сталу та послідовну правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої те, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду (постанови Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №380/7792/22, від 31.08.2023 у справі №380/572/23, від 27.09.2023 у справі №380/16876/22).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 09.03.2023 у справі №600/2520/22-а, ухваленій за участі голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, сформулював правову позицію, згідно з якою військово-обліковий документ з відміткою про зняття (виключення) з обліку як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі він не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону особою в умовах воєнного стану, а факт виключення з військового обліку не є підставою (у передбачених законом випадках) для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану. 
Зазначена правова позиція у подальшому послідовно підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.08.2023 у справі №380/572/23 та від 29.11.2023 у справі №260/2807/22, а також застосована судами при розгляді подібних правовідносин (ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2025 у справі №320/5523/22).
Верховний Суд також критично оцінює доводи позивачів про те, що вони не належать до категорії військовозобов`язаних, призовників, резервістів тощо, а тому не можуть бути обмежені у праві перетину кордону під час воєнного стану, оскільки законодавством визначено категорії осіб, які мають право на перетин державного кордону України у період введення воєнного стану, і саме документ, що підтверджує належність особи до однієї з таких категорій, має бути наданий на паспортний контроль.
Із наведених правових позицій Верховного Суду слідує, що в умовах воєнного стану належність до категорії громадян України, щодо яких не застосовуються обмеження у праві виїзду за межі території України, підлягає документальному підтвердженню; при цьому військовозобов`язаний (як і особа, виключена з військового обліку) при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинен надати, крім паспортних документів, документи, які б підтверджували, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на перетин кордону в умовах воєнного стану.
Застосовуючи наведене до обставин цієї справи, суд встановив, що при спробі перетину державного кордону 13.02.2026 позивач надав уповноваженій службовій особі відповідача паспорт громадянина України для виїзду за кордон та роздрукований військово-обліковий документ в електронній формі з відміткою про виключення з військового обліку з підстав вибуття на ПМП. Жодного іншого документа з визначеного Правилами №57 переліку, який би підтверджував наявність у позивача підстави для перетину державного кордону на виїзд з України в умовах воєнного стану, позивачем надано не було.
Виключення позивача з військового обліку з підстав вибуття на постійне місце проживання за межі України, підтверджене відповідною відміткою у військово-обліковому документі, засвідчує виключно питання військового обліку особи та з огляду на наведені вище правові позиції Верховного Суду само по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану і не є підставою для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.
За таких обставин суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач помилково пов`язує наявність права на перетин державного кордону з фактом виключення його з військового обліку, та приходить до висновку, що станом на час виникнення спірних правовідносин позивач не мав правових підстав для виїзду за межі України, а тому оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону прийняте відповідачем правомірно.
Перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність вимогам, що висуваються до актів індивідуальної дії, суд зазначає таке.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №380/11916/22).
Форму рішення про відмову в перетинанні державного кордону України затверджено на виконання ч. 2 ст. 14 Закону №1710-VI наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457. Дослідивши зміст оскаржуваного рішення, суд встановив, що воно прийняте уповноваженою службовою особою у межах наданих повноважень, містить персональні дані позивача, дані його паспортного документа, найменування пункту пропуску, а також фактичні та юридичні підстави його прийняття (відсутність підстав, що дають право на перетин державного кордону в період дії воєнного стану, з посиланням на Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закон України «Про правовий режим воєнного стану» та постанову Кабінету Міністрів України №57). За таких обставин суд відхиляє доводи позивача щодо неналежного мотивування відповідачем оскаржуваного рішення, оскільки воно містить усі обов`язкові реквізити, підставу та мотиви його прийняття.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19.09.2023 у справі №160/14641/22, від 27.09.2023 у справі №380/16876/22 та від 26.10.2023 у справі №260/3428/22, згідно з якою рішення уповноваженої службової особи про відмову в перетинанні державного кордону має разовий характер, вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому за наявності законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, таке рішення жодним чином не створює перешкод для перетину позивачем кордону України у подальшому. Оскаржуване рішення не тягне за собою юридичної заборони особі в перетині державного кордону на майбутнє.
Суд зважає й на те, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, однак таке втручання у цьому разі прямо передбачено законом і переслідує легітимну мету (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 09.03.2023 у справі №600/2520/22-а та від 18.04.2024 у справі №260/3528/22). З урахуванням першочергового пріоритету публічного інтересу, обумовленого безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, спосіб реалізації державою у цих умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначається потребою мобілізації оборонних людських і матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним (постанова Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №380/7792/22).
Водночас суд зазначає, що у разі незмінності в період дії правового режиму воєнного стану законодавства, яке регулює спірні відносини, та за умови надання позивачем документів, які б беззаперечно підтверджували підставу для виїзду за кордон, позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право на виїзд за межі України.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши оскаржуване рішення відповідача на відповідність критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що воно прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому позовні вимоги про визнання його протиправним та скасування є необґрунтованими.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Судові витрати за правилами ст. 139 КАС України розподілу не підлягають, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд 

В И Р І Ш И В :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 22.06.2026.

Суддя Потабенко В.А.