ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/586/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 ( суддя Серьогіна О.В.) в адміністративній справі №160/586/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,- 
ВСТАНОВИВ:
12.01.2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Володченков Євгеній Юрійович звернувся через підсистему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати п 1 наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 888-К від 30.04.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 607 о/с від 09.05.2025 року “По особовому складу”, яким реалізовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 зі служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”;
поновити ОСОБА_1 на службі у званні старшого лейтенанта поліції (номер жетона 0155677) на посаді старшого спеціаліста-криміналіста слідчого відділення поліції №2 Дніпровського районного управління поліції №1, з 10.05.2025 року;
рішення суду звернути до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого спеціаліста-криміналіста слідчого відділення поліції №2 Дніпровського районного управління поліції №1;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.05.2025 року по день поновлення на посаді;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10.05.2025 року по день поновлення на службі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позову без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до канцелярії суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших причин пропуску такого строку, а також докази поважності причин пропуску відповідного строку, оформлене відповідно до вимог статей 161, 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
30.01.2026 року на адресу суду через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій він просить суд визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити їх.
В обґрунтування клопотання представник позивача зазначає наступне. Суд в ухвалі від 19.01.2026 року вказав на відсутність обґрунтування причин зволікання у період після закінчення цілодобового домашнього арешту (з 11.07.2025 року). Позивач наголошує, що цей період не був проявом пасивності, а став наслідком тяжкого стану здоров`я, що підтверджується Випискою № 027/о від 04.08.2025 року (ТОВ НВП “Медицинські системи і технології”), згідно якої позивач перебував на безперервному амбулаторному лікуванні з 11.07.2025 року по 04.08.2025 року. Також можливості використання системи “Електронний суд” зазначає, що для подання позову через підсистему необхідний КЕП (ключ), якого позивач не мав. Отримання КЕП у період хвороби з температурою 39,0°C було неможливим. Також зазначає, що попри формальне ознайомлення з наказами №888-К та №607 о/с під час дії запобіжного заходу, їх копії позивачу на руки не видавалися. 13.08.2025 року позивач (через представника) вперше отримав реальну можливість ознайомитися зі змістом наказів № 888-К та № 607 о/с, що є відправною точкою для обчислення строку згідно з правовою позицією ВС у справі № 300/1715/20. Вже 28.08.2025 року (менш ніж за 15 днів після отримання понад 300 сторінок матеріалів службового розслідування) позивач звернувся з первинною позовною заявою (справа № 160/24737/25). Дніпропетровським окружним адміністративним судом було постановлено ухвалу від 29.09.2025 року про повернення позовної заяви. Вказана ухвала містила грубу процесуальну помилку: суд обґрунтовував пропуск строку посиланнями на нерелевантні накази 2023 року, які взагалі не стосувалися предмету спору, замість оскаржуваних наказів травня 2025 року. Ця помилка змусила позивача витратити понад 4 місяці на процедуру апеляційного та касаційного оскарження з метою відновлення права на розгляд справи по суті. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити вимоги, викладені у заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 позов повернуто.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вказує, що суд першої інстанції не навів жодного релевантного мотиву щодо відхилення нових доказів позивача (медичної виписки про тяжку хворобу та ухвали про вилучення техніки). Натомість, застосування судом фактичних обставин з іншої судової справи (щодо договору та наказів 2023 року) свідчить про формальний та ілюзорний підхід до вирішення питання про доступ особи до правосуддя.
У відзиві відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Щодо заявленого позивачем клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
З урахуванням вищенаведених норм ст. 294 КАС України клопотання позивача не підлягає задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За змістом частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду може мати місце тільки при встановленні обставин щодо початку перебігу строку звернення до суду, зокрема, обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; та з`ясування причин пропуску цього строку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позову без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до канцелярії суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших причин пропуску такого строку, а також докази поважності причин пропуску відповідного строку, оформлене відповідно до вимог статей 161, 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування клопотання представник позивача зазначає наступне. Суд в ухвалі від 19.01.2026 року вказав на відсутність обґрунтування причин зволікання у період після закінчення цілодобового домашнього арешту (з 11.07.2025 року). Позивач наголошує, що цей період не був проявом пасивності, а став наслідком тяжкого стану здоров`я, що підтверджується Випискою № 027/о від 04.08.2025 року (ТОВ НВП “Медицинські системи і технології”), згідно якої позивач перебував на безперервному амбулаторному лікуванні з 11.07.2025 року по 04.08.2025 року. Також можливості використання системи “Електронний суд” зазначає, що для подання позову через підсистему необхідний КЕП (ключ), якого позивач не мав. Отримання КЕП у період хвороби з температурою 39,0°C було неможливим. Також зазначає, що попри формальне ознайомлення з наказами №888-К та №607 о/с під час дії запобіжного заходу, їх копії позивачу на руки не видавалися. 13.08.2025 року позивач (через представника) вперше отримав реальну можливість ознайомитися зі змістом наказів № 888-К та № 607 о/с, що є відправною точкою для обчислення строку згідно з правовою позицією ВС у справі № 300/1715/20. Вже 28.08.2025 року (менш ніж за 15 днів після отримання понад 300 сторінок матеріалів службового розслідування) позивач звернувся з первинною позовною заявою (справа № 160/24737/25). Дніпропетровським окружним адміністративним судом було постановлено ухвалу від 29.09.2025 року про повернення позовної заяви. Вказана ухвала містила грубу процесуальну помилку: суд обґрунтовував пропуск строку посиланнями на нерелевантні накази 2023 року, які взагалі не стосувалися предмету спору, замість оскаржуваних наказів травня 2025 року. Ця помилка змусила позивача витратити понад 4 місяці на процедуру апеляційного та касаційного оскарження з метою відновлення права на розгляд справи по суті. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити вимоги, викладені у заяві.
Водночас, предметом розгляду в даній справі, зокрема, є правомірність п. 1 наказу № 888-К від 30.04.2025 року про притягнення до дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції та наказу № 607 о/с від 09.05.2025 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (далі – Закон № 2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів. Зокрема, Дисциплінарний статут доповнено розділом V “Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану”, яким з 01 травня 2022 року, зокрема, запроваджено інші строки звернення до суду.
Так, частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). При цьому, надалі відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, такий правовий режим триває й на сьогодні.
У випадку наявності колізії між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут) застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 08.02.2023 у справі № 120/7567/22, від 31.05.2023 у справі № 160/9356/22, від 31.10.2023 у справі № 340/4394/22, від 30.11.2023 у справі № 500/1224/23, від 28.03.2024 у справі № 420/22052/23, від 30.09.2024 у справі № 520/5571/24, від 04.10.2024 у справі № 580/4340/24, від 27.11.2024 у справі № 420/13235/24, від 17.04.2025 у справі №140/7715/24 і колегія суддів не встановила підстав для відступу від нього.
Законодавець чітко пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення та обчислення строку на таке оскарження – з моменту ознайомлення особи з наказом про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
З огляду на наведене колегія суддів зазначає, що при вирішенні цього спору слід керуватися положеннями частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту в редакції Закону № 2123-IX, якими передбачено п`ятнадцятиденний строк оскарження наказу про звільнення з дня ознайомлення з ним.
Матеріалами справи встановлено, що з наказом від 30 квітня 2025 року № 888-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ознайомлений 06 травня 2025 року, з наказом № 607о/с від 09 травня 2025 року (по особовому складу) позивач ознайомлений 09 травня 2025 року, з позовом про оскарження цих наказів позивач звернувся до суду першої інстанції 12 січня 2026 року.
Як убачається, із КП "Діловодство спеціалізованого суду", позивач вже звертався до суду із даним позовом. 
Досліджуючи правомірність повернення позовної заяви судом першої інстанції з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду колегія суддів Третього апеляційного адміністративного суду у постанові від 12.11.2025 року по справі №24737/25 дійшла наступного висновку: "звернувшись до суду з цим позовом 28 серпня 2025 року, позивач пропустив строк звернення до суду, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.".
Крім того, у постанові Третього апеляційного адміністративного суду у постанові від 12.11.2025 року по справі №24737/25, з дисциплінарним наказом № 888-к від 30 квітня 2025 року позивач ознайомлений 06 травня 2025 року, з наказом про звільнення від 09 травня 2025 року № 607о/с позивач ознайомлений 09 травня 2025 року. Ці обставини підтверджені копіями наказів з власноручним написом позивача про ознайомлення із проставленням дати ознайомлення, доданими відповідачем до апеляційної скарги, та спростовують доводи апелянта про ознайомлення з наказами 13 серпня 2025 року. 
Питання посилання суду на договір про надання правової допомоги 15.06.2023 року, тобто в межах строку на оскарження наказу від 01.06.2023 року № 921 в контексті дослідження строку звернення до суду було досліджено Третім апеляційним адміністративним судом в постанові від 12.11.2025 року по справі №160/24737/25 та надано належну оцінку.
Позивач у заяві про поновлення строку посилається, на те, що з 11.07.2025 року по 04.08.2025 року перебував на безперервному амбулаторному лікуванні та не мав жодної змоги скористатись послугами адвоката з метою захисту своїх прав. 04.08.2025 року - у перший же робочий день після завершення амбулаторного лікування та стабілізації стану (згідно з Випискою № 027/о), позивач невідкладно звернувся за правничою допомогою. У цей же день було укладено договір № 04/08 про надання правової допомоги. 13.08.2025 року позивач (через представника) вперше отримав реальну можливість ознайомитися зі змістом наказів № 888-К та № 607 о/с, що є відправною точкою для обчислення строку 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вважав такі доводи не поважними, оскільки, як встановлено судом та зазначено в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду 28 серпня 2023 року у справі № 160/19971/23 (суддя Корєнєв А.О.) Педін Р.А уклав договір про надання правової допомоги 15.06.2023 року, тобто в межах строку на оскарження наказу від 01.06.2023 року № 921, враховуючи, що позивач із наказом був ознайомлений та надав пояснення в межах службового розслідування. Тому посилання позивача, що тільки після отримання документів 21.07.2023 року мав змогу підготувати позовну заяви є безпідставні, оскільки позовна заява складена та підписана представником позивача, з яким 15 червня 2023 року був укладений договір про надання правової допомоги. 
Згідно з вимогами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Крім того, з аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 
1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»);
2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справа «Устименко проти України»); 
3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справа «Брумареску проти Румунії»).
Отже, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).
Варто зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це встановлений законом проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Строки адміністративного судочинства спрямовані саме на якнайшвидше здійснення такого захисту шляхом суворого їх дотримання судом та особами, які беруть участь у справі.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є виключно наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Колегія суддів зазначає, що поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. 
Колегія суддів під час апеляційного розгляду з`ясувала, що апелянтом не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав до поновлення строку на звернення до суду із даним позовом.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п.п.6, 7 ч.5 ст.44 КАС України).
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та/чи інтересів.
Колегія суддів наголошує, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Як зазначено в п.41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України», вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З підстав, визначених статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 241, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 в адміністративній справі №160/586/26 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова