ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/1964/26
Пр. №2/521/3456/26

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
24 червня 2026 року          м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого – судді Сегеди О.М.,
при секретарі – Вороні А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, 

встановив:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, посилаючись на те, що 30 березня 2009 року прокуратурою Одеської області було порушено кримінальну справу №051200900093 відносно нього, ОСОБА_1 , та інших осіб, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 343 ККУ.
Крім того, 16 вересня 2009 року було порушено кримінальну справу відносно нього, ОСОБА_1 , та інших осіб, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 ККУ. 
Зазначив, що також було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 343 ККУ, яка була об`єднана в одне провадження із кримінальною справою №051200900093.
Вказував, що 30 вересня 2009 року йому, ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.343 та ч.2 ст.345 КК України, та обрано запобіжний захід «підписка про невиїзд».
22 лютого 2011 року кримінальну справу було направлено для розгляду по суті до Приморського районного суду м. Одеси.
27 травня 2011 року один з групи обвинувачених ОСОБА_2 заявив письмове клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, оскільки на етапі досудового розслідування було порушено вимоги ст.218 ККУ 1960 року стосовно обов`язковості надання обвинуваченим усіх матеріалів досудового розслідування для ознайомлення. В задоволенні даного клопотання суд відмовив.
22 червня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси змінив йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на письмове зобов`язання про явку за викликом до суду та необхідності повідомити про зміну місця перебування.
13 березня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси за клопотанням прокурора повернув кримінальну справу прокурору для усунення істотних порушень норм КПК України 1960 року.
Зазначив, що з змісту інформації, яку надавала прокуратура Одеської області під час розгляду його скарги та скарги ОСОБА_7 у Європейському суді з прав людини, після повернення кримінальної справи судом для здійснення додаткового розслідування, слідчим відділом поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області 26 грудня 2023 року було розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12023163510001014 за ч. 2 ст. 345 КК України, процесуальне керівництво в якому здійснюється Приморською окружною прокуратурою м. Одеси.
Крім того, з цієї інформації вбачається, що 26 лютого 2022 року секретний том кримінальної справи том №6, на підставі наказу голови Приморського районного суду м. Одеси було знищено.
Постановою т.в.о. слідчого СВ відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області Арику О.В. від 29 березня 2025 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023163510001014 від 26 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, на підставі, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Отже, кримінальне провадження відносно нього закрито з реабілітуючих підстав.
Стверджував, що він незаконно знаходився під слідством та судом з 30 вересня 2009 року по 29 березня 2025 року, тобто 15 років 4 місяці та 29 днів (184 місяці та 29 днів), тому має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
Вважає, що державні органи протягом часу знаходження його під слідством та судом відняли у нього майже третину його життя, оскільки він був позбавлений можливості реалізувати в повному обсязі свої громадські права, що спричинило йому величезну психологічну травму.
Вказував, що вказані обставини призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Крім того, були зруйновані всі його життєві плани, повага в колективі на роботі та серед його знайомих, з яким він спілкувався, а також було підірвано його репутацію.
Також, більше 15 років він був змушений відвідувати слідчі та судові органи та доказувати свою невинуватість у скоєнні злочину.
Тривалість провадження та тривале перебування у стані невизначеності стосовно його прав та обов`язків спричинило йому додаткові моральні страждання.
Таким чином, діями органів досудового слідства та судової влади йому було завдано моральної шкоди, яка відповідно до розрахунку складає 1599406,67 грн. (184 місяці 29 дн. х 8647 мін. розмір заробітної плати на 2026 рік).
Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури, досудового розслідування та суду в розмірі 1599406,67 грн. та понесені судові витрати.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2026 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.33).
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.143).
Представник позивача, діючий за ордером від 11 лютого 2026 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надав відповідь на відзив (а.с.7,117-118).
Представник Одеської обласної прокуратури, діюча за довіреністю від 06 березня 2026 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, Раніше надала відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив, в якому позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні (а.с.90-97,98-100,101,123-125).
Представник Державної казначейської служби України, діючий за довіреністю від 26 лютого 2025 року та від 30 квітня 2025 року у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні (а.с.37-47, 48-66,67,68,69,76,88). 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, 30 березня 2009 року прокуратурою Одеської області було порушено кримінальну справу №051200900093 відносно позивача ОСОБА_1 , та інших осіб, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 343 ККУ (а.с.11).
Встановлено, що 16 вересня 2009 року було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , та інших осіб, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 ККУ (а.с.15-18). 
Крім того, було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 343 ККУ, яка була об`єднана в одне провадження із кримінальною справою №051200900093.
Встановлено, що 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 343 та ч. 2 ст. 345 КК України, та обрано запобіжний захід «підписка про невиїзд».
22 лютого 2011 року кримінальну справу №051200900093 було направлено для розгляду по суті до Приморського районного суду м. Одеси.
Встановлено, що 27 травня 2011 року один з групи обвинувачених ОСОБА_2 заявив письмове клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, оскільки на етапі досудового розслідування було порушено вимоги ст.218 ККУ 1960 року стосовно обов`язковості надання обвинуваченим усіх матеріалів досудового розслідування для ознайомлення. В задоволенні даного клопотання суд відмовив (а.с.10).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2016 року за клопотанням ОСОБА_2 було змінено ОСОБА_1 та іншим запобіжний захід з підписки про невиїзд на письмове зобов`язання про явку за викликом до суду та необхідності повідомити про зміну місця перебування (а.с.19).
Встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року кримінальна справа за клопотанням прокурора була повернута прокурору для усунення істотних порушень норм КПК України 1960 року. 
Крім того, судом було зазначено, що не надання обвинуваченим для ознайомлення усіх матеріалів кримінальної справи (секретного тому кримінальної справи № 6) є порушення права на захист (а.с.12-14).
Встановлено, що за інформацією, яку надавала прокуратура Одеської області під час розгляду скарги ОСОБА_1 та скарги ОСОБА_7 у Європейському суді з прав людини, після повернення кримінальної справи судом для здійснення додаткового розслідування, слідчим відділом поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області 26 грудня 2023 було розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12023163510001014 за ч.2 ст.345 КК України, процесуальне керівництво в якому здійснюється Приморською окружною прокуратурою м. Одеси (а.с. 20-21).
Крім того, з цієї інформації вбачається, що 26 лютого 2022 року секретний том кримінальної справи том №6, на підставі наказу голови Приморського районного суду м. Одеси було знищено.
Встановлено, що постановою т.в.о. слідчого СВ відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області Арику О.В. від 29 березня 2025 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023163510001014 від 26 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 345 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, на підставі, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.7-9).
Таким чином, кримінальне провадження закрито з реабілітуючих підстав.
Отже, ОСОБА_1 незаконно знаходився під слідством та судом з 30 вересня 2009 року по 29 березня 2025 року, тобто 15 років 4 місяці та 29 днів, тобто 184 місяці та 29 днів, тому має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
З змісту позову вбачається, що протягом занадто тривалого строку,  ОСОБА_1 відчував на собі неправомірний тиск з боку державних органів України, був позбавлений можливості реалізовувати свої громадянські права в повному обсязі. Більше 15 років  ОСОБА_1  заподіювали страждання, які призвели до позбавлення його можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, а також до погіршення відносин з оточуючими людьми. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Внаслідок незаконних дій органів прокуратури з притягнення позивача до кримінальної відповідальності останньому була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що, перебуваючи під слідством та судом, а потім знову під слідством протягом більше ніж 15 років, він був вимушений шукати захисника для захисту в суді своїх прав та законних інтересів, витрачати на це грошові кошти, відвідувати судові засідання, вимагати розгляду справи безстороннім судом. Було порушено його звичний устрій життя, протягом усього досудового розслідування та судового розгляду постійна нервова напруга порушувала звичний для нього ритм життя. Через незаконне обвинувачення у вчиненні злочину у нього погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі, не міг належним чином виконувати роботу, мав пригнічений стан. Постійна нервова напруга загострила його захворювання та послабила імунітет.
Крім того, усі життєві плани ОСОБА_1 у вересні 2009 року були зруйновані водночас завдяки незаконним та свавільним діям прокуратури та суддів.
Встановлено, що 27 травня 2011 року один з групи обвинувачених ОСОБА_2 заявив суду письмове клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, оскільки на етапі досудового розслідування було порушено вимоги ст. 218 КПК України 1960 року стосовно обов`язковості надання обвинуваченим усіх матеріалів досудового розслідування для ознайомлення але в задоволенні цього клопотання судом було відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що тільки через 12 років, а саме 13 березня 2023 прокурор заявив клопотання про повернення справи прокурору для проведення додаткового розслідування, оскільки було порушено вимоги ст. 218 КПК та учасникам процесу було надано для ознайомлення не всі матеріали кримінальної справи, яке було судом задоволено.
Отже, для з`ясування факту, що без ознайомлення обвинувачених з усіма матеріалами кримінальної справи її розгляд судом є неможливим, суд першої інстанції витратив 12 років. Вказані обставини також спричинили ОСОБА_1 додаткові моральні страждання.
Однак, навіть після закриття кримінального провадження, відновити своє становище та репутацію серед людей ОСОБА_1 вже не може, оскільки за ці 15 років суттєво змінилось життя та люди.
Фактично весь час знаходження під слідством та судом ОСОБА_1 всупереч вимогам ч. 2 ст. 62 Конституції України, був змушений послідовно доказувати відсутність у його діях складу злочину.
Тривалість провадження стосовно позивача та тривале перебування у стані невизначеності стосовно його прав та обов`язків також спричинили йому додаткові моральні страждання.
Таким чином, діями органів досудового слідства та прокуратури ОСОБА_1 було нанесено моральну шкоду.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 вересня 2019року у справі №916/1423/17 вказала, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 
Пунктом 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019року у справі №916/1423/17 зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Частинами 5, 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що  право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 (далі-Закон №266/94).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1, п.2 ч.1 ст. 2 Закону №266/94» відшкодуванню підлягає шкода, завдана, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (до 2012 року незаконного притягнення у якості обвинуваченого), незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктами 1, 5 ч.1 ст. 3, ч.1ст.4 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення
Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Право на відшкодування шкоди в повному обсязі також гарантоване ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 1.2 Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) № 9-рп/99 від 27 жовтня 1999року «притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину».
Згідно ст.13 Закону №266/94 розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Велика Палата Верховного суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц визначила, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 6 липня 2022 року у справі 947/7449/20.
Судом встановлено, що загальний строк перебування позивача під слідством та судом з 30 вересня 2009 року до 29 березня 2025 року складає 15 років 4 місяці та 29 днів, тобто 184 місяців та 29 днів. Розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» складає 8647,00 грн.
Відповідно розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 1 591 048,00 грн. (8647*184=1591048,00; за 29 днів компенсація складає 8647:30=288,23*29=8358,67; 1591048+8358,67=1 599 406,67).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 тривалий період свого життя знаходився у невизначеності, втратив свою репутацію серед знайомих та друзів, відчував моральні страждання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та тривалий строк розгляду справи до прийняття остаточного рішення, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 599 406,67 гривень.
Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Статтею 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінет Міністрів України через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно із п.п. 2, 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів.
Підпунктом 1 п. 35 Порядку визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2026 року у справі № 757/38039/17-ц зазначила, що згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства, прокуратури або суду судовий збір не справляється.

Керуючись ст. ст. 23,1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст.1, 2, 4, 11, 12, 13, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», п. п. 4,10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 263-265, 268, 275, 352 - 354 ЦПК України,
вирішив: 
Позов  ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури - задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Березівським РВ УМВС України в Одеській області 05 січня 1998 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,  компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури в розмірі 1 599 406 (один мільйон п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч чотириста шість ) гривень 67 копійок.
Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

 
Повний текст рішення складено 06 липня 2026 року.

Суддя:    О.М. Сегеда