Справа № 302/592/26 
Провадження № 2/302/401/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі
головуючого судді Повідайчика О.І.
за участі:
секретаря судового засідання Куруц В.І.
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через представницю – адвокатку Кериту Мар`яну Василівну, звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просять визнати за ними право власності на майно.
Позов обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 , спадкодавець), який був чоловіком та батьком ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивачка 1) й ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 , позивач 2) відповідно. ОСОБА_3 був постійним жителем АДРЕСА_1 . У зв`язку з смертю ОСОБА_3 за ним відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з обслуговуючими будівлями й спорудами за адресою його останнього місця проживання. З метою оформлення спадщини позивачка звернулась до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І., від 22 квітня 2026 року №229/02-14. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендував позивачам звернутись за захистом своїх прав до суду. З наведеним обґрунтуванням й посилаючись на відповідні норми Конституції України Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України й практику їх правозастосування, позивачі просили визнати за ними, в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами в частках: ОСОБА_1 – на 3/4, а ОСОБА_2 – на 1/4 частини.
11 травня 2026 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання.
Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Представниця позивачів – адвокатка Керита М.В. 22 травня 2026 року подала суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивачів, просила задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач – Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяву від 19 травня 2026 року якою просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області.
Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд враховує при вирішенні спору визнання позову відповідачем.
За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи.
12 серпня 1963 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що цього дня було зроблено відповідний актовий запис за № 47. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_5 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 12.08.1963 – а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився спільний син – ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 – а.с. 17).
Рішенням виконкому Міжгірської селищної Ради депутатів трудящих від 14 квітня 1964 року (а.с. 34) ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку під будівництвом нового житлового будинку в АДРЕСА_2 площею 700 кв.м. Вказана ділянка на підставі зазначеного рішення відповідно до договору, укладеного між виконкомом Міжгірської селищної ради та ОСОБА_3 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на правах особистої власності з числом кімнат від одної до п`яти включно (а.с. 32, 33) була виділена ОСОБА_3 під будівництво житлового будинку.
Відповідно до відомостей технічного паспорту (а.с. 25-30) житловий будинок був завершений будівництвом в 1965 році.
Право власності на житловий будинок зареєстровано не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 20.04.2026 № 139.
Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. 
Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1972 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 1311 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта.
Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва ОСОБА_3 житлового будинку в 1965 році передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами».
Пункт 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 1311 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Відтак підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок з 26 серпня 1948 року по 22 лютого 1988 року був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на момент створення житлового будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
Спірний житловий будинок був зведений подружжям ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі у 1965 році.
З врахуванням наведених норм, на підставі установлених фактичних обставин, суд констатує, що внаслідок будівництва житлового будинку у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в 1965 році виникло право спільної сумісної власності на зазначений будинок. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України частки подружжя фактично не були визначені, проте уважались рівними.
Статтею 60 чинного СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 і 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Положення зазначених норм сімейного законодавства кореспондуються з відповідними приписами ст. 368 і 372 ЦК України.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 – а.с. 18).
Відповідно до довідки Міжгірської селищної ради від 22.01.2026 № 16-08/11 (а.с. 19) ОСОБА_3 , 1939 р.н. був постійним мешканцем АДРЕСА_1 . На день його смерті з ним проживали, зокрема ОСОБА_1 , 1944 р.н. – дружина померлого та ОСОБА_2 , 1969 р.н. – син померлого.
У зв`язку з смертю ОСОБА_3 за ним відкрилась спадщина за його місцем проживання (ст. 1216, 1220 і 1221 ЦК України).
З врахуванням положень ст. 22 і 28 КпШС України, ст. 60, 61 і 70 СК України та ст. 368 і 372 ЦК України, у зв`язку з смертю ОСОБА_3 припинилось право спільної сумісної власності на належне подружжю домоволодіння. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», які враховуються судом в якості сталої практики правозастосування, тобто правової визначеності, як елемента верховенства права, у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Відтак у зв`язку з смертю ОСОБА_3 до складу спадщини за ним увійшла 1/2 частка у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з обслуговуючими будівлями й спорудами в с.Запереділля Хустського району Закарпатської області. Водночас ОСОБА_1 у зв`язку з цим набула право на 1/2 частку у праві власності на вказане домоволодіння внаслідок припинення режиму спільної сумісної власності, який трансформувався у спільну часткову з рівними частками співвласників.
ОСОБА_3 заповіту за життя не складав, а тому спадкування за ним здійснюється за законом (ст. 1217 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України).
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
З врахуванням установлених обставин та правового регулювання право на спадкування за ОСОБА_3 отримали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які доводилась спадкодавцю жінкою і сином, відповідно, та належали до першої черги спадкоємців за законом.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
З`ясовуючи коло спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину суд виходить з такого.
Відповідно до п. 3.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі – Порядок № 296/5), який відповідає ч. 3 ст. 1286 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з положеннями п. 3.20 Порядку № 296/5 факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).
Факт постійного спільного проживання позивачів з спадкодавцем на момент його смерті доводиться відомостями паспорта громадянина України ОСОБА_6 (а.с. 12), довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 15), довідкою Міжгірської селищної ради від 22.01.2026 № 16-08/111 (а.с. 19) та листом від 22.04.2026 (а.с. 20) й інформацією про склад спадкоємців від 24.04.2026 (а.с. 21), виданими приватним нотаріусом.
На підставі описаних фактичних обставин та з врахуванням їх визнання відповідачем суд установив, що спадщину за ОСОБА_3 прийняли спадкоємці першої черги: дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .
Впродовж шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не подавали нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, відтак уважаються такими, що прийняли спадщину.
З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 84889241 від 16.04.2026, вбачається, що приватним нотаріусом Чіжмарєм С.І. 16.04.2026 заведена спадкова справа № 76/2026 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Листом від 22.04.2026 № 229/02-14 приватний нотаріус Чіжмарь С.І. роз`яснив позивачці ОСОБА_1 , що відповідно до п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про право власності на майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, на вищевказаний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна, а тому нотаріус рекомендував позивачці звернутись до суду для визнання права власності на майно в порядку спадкування. Відтак приватний нотаріус Чіжмарь С.І. відмовив позивачці в оформленні права на спадкове майно в нотаріальному порядку.
Наявність вказаного вище житлового будинку, факт і рік будівництва та його характеристики підтверджуються технічним паспортом (а.с. 25-30).
Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено – речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі №6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. 
Наведеними вище обставинами та нормами правового регулювання доводиться, що будинок АДРЕСА_1 був створений (побудований) подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у яких на цій підставі виникло право спільної сумісної власності на зазначений об`єкт, при виділенні з якої часток такі уважались рівними.
У зв`язку з смертю ОСОБА_3 щодо його частки у праві власності на зазначений будинок відкрилась спадщина. Відтак суд висновує, що з вказаним юридичним фактом було припинено спільну сумісну власність подружжя, внаслідок чого ОСОБА_1 стала власницею 1/2 частки у праві власності на вказаний будинок, а 1/2 частки увійшла до складу спадщини за ОСОБА_3 .
Враховуючи наведене суд встановив, що позивачі, як єдині спадкоємці за законом за померлим ОСОБА_3 , які прийняли спадщину набули право на спадкування за ним майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема, 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Суд не встановив обставин, які мали б наслідком усунення позивачів від спадкування за ОСОБА_3 та не встановив обставин, які б свідчили, що спадкування позивачами за ним порушує права чи законні інтереси третіх осіб.
Відтак суд дійшов висновку, що у позивачів виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в рівних частках в порядку спадкування за законом та наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавця до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права. 
Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Позивачі спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 прийняли шляхом постійного спільного проживання разом із померлим на день його смерті, проте на теперішній час не мають можливості оформити свої спадкові права на частки в праві на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями й спорудами в селі Запереділля Хустського району через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна. Позивачка ОСОБА_1 не може оформити право на 1/2 в праві власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, право власності на який у неї виникло внаслідок створення.
Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних за наданими документами, що дає суду підстави для ухвалення рішення на користь позивачів.
На підставі наведеного, враховуючи визнання позову відповідачем та ті обставини, що прийняттям спадщини позивачами, з огляду на положення статей 1258 і 1265 ЦК України, права інших осіб не порушуються, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд уважає позовні вимоги ОСОБА_1 й ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відтак суд висновує, що підлягають захисту: невизнане право ОСОБА_1 на 3/4 частки у праві власності на майно з яких 2/4 набуті у зв`язку з створенням (будівництвом) майна як частка у спільній власності та 1/4 в порядку спадкування за померлим чоловіком ОСОБА_3 , а також право ОСОБА_2 на 1/4 частку в праві власності на зазначений будинок в порядку спадкування за померлим батьком ОСОБА_3 .
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3, 11, 16, 316-319, 321, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1296 Цивільного кодексу України, ст. 2-5, 10-13, 19, 76-81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право на 3/4 (три четверті) частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право 1/4 (одну четверту) частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 03.06.2026.

Повне найменування учасників:
Позивачі: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 06.11.2002 Міжгірським РВ УМВС України в Закарпатській області, РНОКПП – відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП – НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: Міжгірська селищна рада, код ЄДРПОУ – 04350910; місцезнаходження: вул. Шевченка, 77, селище Міжгір`я, Хустський район, Закарпатська область, 90000.

Суддя	  	О. І. Повідайчик