12.06.26
33/812/253/26
Справа № 489/3301/26 Головуючий у першій інстанції Рибіцька К.О.
 
Провадження № 33/812/253/26 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
 
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 червня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Лівінського І.В.,
з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
за участю захисника Мієнко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою 
захисника Мієнко Романа Володимировича
на постанову Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, 

в с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 16 квітня 2026 року серії ЕПР1 №642078, 16 квітня 2026 року о 02 год. 15 хв. в м. Миколаєві по проспекту Миру, 1/9, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом - електросамокатом, б/н з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, порушення координації рухів. Огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу Alkotest 6810 ARAM 2297, тест 1648, результат 1,57 ‰, з яким водій не погодився. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі КНП МОЦПЗ МОР відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, (далі – ПДР) (відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння щодо вживання лікарських засобів), за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП. 
Постановою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Вирішено питання про судовий збір.
Не погодившись із вказаною постановою суду, захисник ОСОБА_1 – Мієнко Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки під час розгляду справи судом неповно з`ясовано фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неналежно оцінено докази, наявні у матеріалах провадження, а також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд формально підійшов до оцінки матеріалів справи, фактично поклавши в основу висновку про винуватість ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, акт огляду, роздруківку результату «Alcotest Drager» та відеозапис, однак не перевірив належним чином, чи були ці докази отримані у порядку, встановленому законом, чи відповідають вони вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності в цілому. 
Суд не перевірив належним чином істотні доводи захисту щодо порушення порядку проведення огляду, недоліків протоколу, відсутності належного направлення до медичного закладу, неналежного оформлення акту огляду, не відображення статусу військовослужбовця, порушення спеціальної процедури огляду військовослужбовця та сумнівів щодо допустимості відеозапису. 
Суд не врахував, що обвинувачення не може гуртуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь. Цей підхід випливає зі статті 62 Конституції України, правової позиції Конституційного Суду України та стандартів справедливого судового розгляду.

Одним із ключових порушень у справі є неналежність протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №642078 від 16 квітня 2026 року як акту обвинувачення та джерела доказів.
Протокол не відповідає вимогам статті 256 КУпАП, оскільки містить істотні недоліки, які прямо впливають на право особи на захист та можливість перевірити законність процедури притягнення до відповідальності. Зокрема, захистом вказувалося на наявність помарок, нерозбірливих записів, виправлень та/або дописів у протоколі. Такі недоліки не можуть автоматично визнаватися формальними, оскільки суд зобов`язаний встановити, чи стосуються вони істотних обставин: часу, місця, суті правопорушення, результату огляду, факту відмови, відомостей про особу, доданих матеріалів або роз`яснення прав. Крім того, у графі протоколу «до протоколу додаються» відсутні належні відомості про долучення відеозапису та направлення до медичного закладу. Це є істотним, оскільки саме відеозапис та процедура направлення після незгоди з результатом Drager мають ключове значення для перевірки законності притягнення особи до відповідальності. 
Суд першої інстанції не мав права обмежитися загальною тезою про те, що не кожен дефект адміністративного акту тягне його недопустимість. Суд мав оцінити конкретні недоліки протоколу та встановити, чи вплинули вони на право особи на захист, можливість зрозуміти суть обвинувачення і перевірити допустимість доказів. При цьому захисник посилався на правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22.

Суд першої інстанції поклав в основу постанови відеозапис, навівши відповідні тайм коди, однак не перевірив належним чином, чи був цей відеозапис належно долучений до протоколу про адміністративне правопорушення.
В протоколі відсутнє належне зазначення відеозапису як додатку. Така обставина не є формальною, оскільки без відповідного зазначення неможливо достовірно встановити: 
- коли саме відеозапис було долучено до матеріалів справи; 
- чи є він повним і безперервним; 
- чи не містить він монтажу або розривів; 
- чи був він доступний стороні захисту для ознайомлення; 
- чи можна вважати його належним додатком саме до цього протоколу. 

Також захисник зазначає, що було порушення процедури проведення перевірки особи на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі, після незгоди ОСОБА_1 із результатом огляду на місці за допомогою «Alcotest Drager», а саме з моменту незгоди особи з результатом огляду на місці поліцейські були зобов`язані діяти відповідно до процедури, передбаченої статтею 266 КУпАП, Порядком №1103 та Інструкцією №1452/735. 
Отже, незгода ОСОБА_1 з результатом Drager не могла автоматично розцінюватися як відмова від проходження медичного огляду. Навпаки, така незгода породжувала обов`язок поліцейських забезпечити належне направлення особи до закладу охорони здоров`я. 
Щоб поведінку особи можна було кваліфікувати як відмову від проходження огляду у встановленому законом порядку, необхідно було встановити і довести: 
-що особі було чітко запропоновано пройти саме медичний огляд у закладі охорони здоров`я; 
- що було визначено конкретний уповноважений медичний заклад; 
- що особі було забезпечено реальну можливість пройти такий огляд; 
- що їй були роз`яснені наслідки відмови; 
- що відмова була чіткою, добровільною та недвозначною; 
- що всі ці обставини належно зафіксовані в матеріалах справи. 

Недоліки акту огляду та сумнівність результату Alcotest Drager як належного і допустимого доказу у справі 
В акті огляду не вказано час його проведення. Такий недолік не може вважатися формальним, оскільки час проведення огляду має принципове значення для перевірки: 
-хронології подій; 
-моменту встановлення підстав для проведення огляду;
-відповідності акту огляду роздруківці Alcotestst Drager; 
-дотримання двогодинного строку для проведення медичного огляду після незгоди особи з результатом огляду на місці; 
-чи був акт складений безпосередньо після огляду, а не пізніше. 

Також суд не перевірив належним чином допустимість результату Alcotest Drager. У постанові зазначено назву приладу, номер тесту та результат 1,57%, однак суд не дослідив: чи був прилад належно повірений; чи була чинною повірка саме станом на 16.04.2026; чи відповідав прилад встановленим вимогам; чи дотримано інструкції з експлуатації; чи належить роздруківка саме до цього огляду; чи вручався акт огляду особі; чи погоджувалася особа з результатом. 

Крім того, апелянт зазначав, що відбулось порушення спеціального порядку проведення огляду військовослужбовця передбаченого статтею 266-1 КУпАП. Суд фактично ототожнив питання кваліфікації правопорушення з питанням процедури отримання доказів. Навіть якщо особу притягують до відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП, це не звільняє органи поліції та суд від обов`язку перевірити, чи не підлягала така особа спеціальній процедурі огляду з огляду на її статус військовослужбовця. Якщо поліцейським було відомо про військовий статус ОСОБА_1 , вони були зобов`язані належно зафіксувати цей статус у матеріалах справи та діяти відповідно до спеціальної процедури. Невиконання цих вимог ставить під сумнів допустимість результатів огляду та похідних від нього доказів.

Порушення права на захист і неналежне роз`яснення прав за статтею 268 КУпАП.
У постанові суд зазначив, що права за статтею 268 КУпАП були роз`яснені ОСОБА_1 на відеозаписі. Однак суд не перевірив, на якому саме етапі процедури це було зроблено: до проведення огляду, до отримання результату Drager, до фіксації незгоди з результатом, до пропозиції пройти огляд у медичному закладі чи вже після фактичного формування основної доказової бази.
Також суд не надав належної оцінки доводам про невручення ОСОБА_1 копії протоколу та примірника акту огляду. Невручення процесуальних документів позбавляє особу можливості своєчасно ознайомитися зі змістом обвинувачення, перевірити правильність внесених відомостей, підготувати заперечення та ефективно реалізувати право на оскарження. 

Також апелянт зазначає, що судом недостотне встановлення того, що конкретний електросамокат є транспортним засобом в розумінні Правил дорожнього руху, зокрема для цілей притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП. 
Суд не встановив індивідуальні технічні характеристики саме того засобу, яким нібито керував ОСОБА_1 . Зазначення лише того, що особа керувала «електросамокатом б/н», не є достатнім для повного встановлення юридично значущої обставини - чи є конкретний засіб транспортним засобом у розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП та чи може за таких обставин застосовуватися додаткове стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. 

Неповна перевірка законності зупинки та підстав для подальшого огляду
Суд не встановив: 
-яка саме норма ПДР була порушена; 
-чи поширюється відповідна вимога щодо освітлення саме на конкретний електросамокат; 
- чи зафіксовано це порушення на відеозаписі; 
- чи було особі належно повідомлено конкретну правову підставу зупинки; 
- чи була сама зупинка законною.

Неповна перевірка відсторонення від керування та подальшої долі транспортного засобу 
Суд не перевірив: 
- чи було відсторонення здійснено своєчасно;
- чи оформлено його належним чином;
- чи відображено відповідні дії у матеріалах справи;
- чи вирішено питання щодо подальшої долі транспортного засобу; 
- чи складалися документи, передбачені для фіксації відповідних дій.

Суд відхилив ці доводи переважно загальними формулюваннями, не пояснивши, чому кожне з наведених порушень не впливає на допустимість доказів, право особи на захист і законність постанови. Постанова суду першої інстанції не містить належного аналізу того, яким чином кожен доказ окремо та всі докази в сукупності підтверджують саме той склад правопорушення, за який ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності.
Сукупність наведених порушень свідчить про те, що суд першої інстанції передчасно та необґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП. 
У справі не було належним чином встановлено поза розумним сумнівом: 
• що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; 
• що результат огляду на місці за допомогою Alcotest Drager є належним, допустимим і достатнім доказом; 
• що після незгоди з результатом огляду особу було належно направлено до закладу охорони здоров`я; 
•що відмова від медичного огляду була чіткою, добровільною, недвозначною та зафіксованою у встановленому законом порядку; 
• що процедура огляду військовослужбовця відповідала вимогам статті 266-1 КУпАП; 
• що протокол та додані до нього матеріали складені без істотних порушень; 
• що відеозапис був належно долучений і може використовуватися як допустимий доказ;
• що особі своєчасно та реально забезпечено право на захист. 
Наявність результату Alcotest Drager 1,57% за обставин незгоди особи з цим результатом, відсутності належного направлення до медичного закладу, недоліків акту огляду, сумнівів щодо вручення процесуальних документів, не встановлення всіх обставин щодо статусу військовослужбовця та порушення спеціальної процедури огляду не може вважатися достатньою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Захисник зазначав, що суд не розмежував дві різні форми складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.
У постанові суд одночасно посилається і на результат огляду 1,57%, і на нібито відмову ОСОБА_1 від проходження огляду в медичному закладі. При цьому суд не визначив чітко, яка саме форма правопорушення визнається доведеною: керування у стані алкогольного сп`яніння чи відмова від проходження огляду у встановленому законом порядку.
Крім того, захисник зауважував, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , зазначивши при цьому, що участь особи у справах за статтею 130 КУпАП не є обов`язковою.

Захисник зазначає, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призводить до порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, наявні у справі докази, не підтверджують факт порушення ОСОБА_1 вимог пункту 2.5 ПДР України та відповідно наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, що є підставою для закриття провадження у справі.

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги з дотриманням вимог частини 7 статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до положень пункту 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Як вбачається з диспозиції частини 1 статті 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає не тільки у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само, і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , дотримався в повному обсязі вимог статті 280 КУпАП, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №642078, 16 квітня 2026 року о 02 год. 15 хв. в м. Миколаєві по проспекту Миру, 1/9, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом - електросамокатом, б/н з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, порушення координації рухів. Огляд проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу Alkotest 6810 ARAM 2297, тест 1648, результат 1,57 ‰, з яким водій не погодився. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі КНП МОЦПЗ МОР відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 ПДР (відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння щодо вживання лікарських засобів), за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП (а.с.1) 
Зі змістом протоколу ОСОБА_1 ознайомився під підпис. Копію протоколу отримав, підтвердив правильність внесених про нього даних. Будь яких заперечень щодо складеного відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не надав.
У вищевказаному протоколі зазначені посада, найменування підрозділу поліції, звання та прізвище, ім`я та по-батькові особи, яка його складала, та його підпис. Також, зі змісту протоколу встановлено, що в ньому зазначено час, місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Вказаний протокол складений за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених статтею 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395.
Відповідно до частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а саме електросамокатом, підтверджений відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, який доданий до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №642078 (а.с.6).
На DVD диску, який знаходиться в матеріалах справи, міститься відео з відеореєстратора патрульного автомобіля та нагрудного відеореєстратора поліцейського, датоване 16 квітня 2026 року, з якого вбачається, що співробітники поліції наздоганяють електросамокат, б/н, який зупиняється (00:01 час на відео). З нього зійшов ОСОБА_1 , особу якого поліцейські встановили з посвідчення водія НОМЕР_2 . Поліцейський повідомив водієві, що його зупинили за відсутній задній габаритний вогонь та рух під час дії комендантської години. 
Під час спілкування з водієм, працівник поліції запитав у нього чи вживав він алкогольні напої. Водій відповів, що вживав.
Також з відеозапису вбачається, що поліцейський запропонував водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу «Алкотестер Драгер», у зв`язку із тим, що під час спілкування з водієм, від останнього було чутно запах алкоголю з порожнини рота, у нього була млява мова, порушення координації рухів, на що ОСОБА_1 спочатку відмовився, але згодом погодився. Поліцейський роз`яснив водію, що допустима норма показника на спеціальному приладі становить 0,2 проміле алкоголю в крові. Якщо цей показник буде більшим, ніж 0,2 проміле, то рахується, що водій перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Згідно з роздруківкою газоаналізатора «Drager Alcotest 6810», прилад № ARAM- 2297, принтер № ARAM - 5681, тест № 1648, після продуття у технічний прилад, цифровий показник результату огляду склав 1,57 %0.  З результатом тесту ОСОБА_1 не погодився, у зв`язку з чим йому було запропоновано пройти огляд у медичному закладі КНП МОЦПЗ МОР на що ОСОБА_1 відмовився. Після чого поліцейський роз`яснив  ОСОБА_1 , що відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП.
Також поліцейський роз`яснив ОСОБА_1 , його процесуальні права та обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП.

Події правопорушення, зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення 16 квітня 2026 року, в повній мірі відображені на відеозапису, доданого до матеріалів справи. 
Вказаний відеозапис зроблений поліцейським з дотриманням вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка затверджена Наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026. 

Доводи апеляційної скарги про те, що протокол серії ЕПР1 №642078 та відеозапис є недопустимими доказами, оскільки в протоколі відсутнє належне зазначення відеозапису як додатку і чи був цей відеозапис належно долучений до протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд відхиляє з наступних підстав.
Як видно зі змісту вказаного протоколу, в пункті 11 «До протоколу додаються» є рукописний запис «фрагмент відеозапису з відеореєстратора».
В матеріалах справи міститься диск з відеозаписом, який додано до протоколу (а.с. 6).
Наявність в протоколі рукописного запису не може бути достатнім для визнання протоколу не допустимим доказом, оскільки такі наслідки положення статей 256, 266 КУпАП, а також Інструкцією № 1395 не передбачені.
Отже, вказані захисником недоліки протоколу, на переконання суду, не свідчать про його недопустимість як доказу, оскільки це не вплинуло на суть виявленого правопорушення та не порушили фундаментальних прав особи.
Тому, протокол про адміністративне правопорушення та доданий до нього відеозапис є належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП
Твердження захисника про те, що факт керування ОСОБА_1 електросамокатом в стані алкогольного сп`яніння не зафіксований відповідно до вимог законодавства, а визнання винуватості не може ґрунтуватися на припущеннях, є безпідставними, з огляду на вказані вище обставини, зафіксовані, зокрема, на відеозаписі події.
Норми законодавства про адміністративні правопорушення (КУпАП) не містять вимог щодо порядку фіксації факту керування порушником транспортними засобами, а тому ця обставина має доводитись за загальними вимогами щодо доказів (стаття 251 КУпАП).
Відеозапис, який долучений до протоколу про адміністративне правопорушення у справі, сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки не містять ознак фальсифікації та фабрикації.
Із відеозапису вбачається, що саме ОСОБА_1 , особа якого зафіксована на відеозаписі та співпадає із особою, яка була встановлена поліцейськими, керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння. До того ж, останній не заперечував, що перебував за кермом транспортного засобу, який наздоганяли працівники поліції, не заперечував обставини керування ним транспортним засобом.

Твердження захисника про те, що неналежне оформлення поліцейським акту огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 та відсутність в матеріалах справи направлення водія на огляд в медичний заклад, є порушенням вимог статті 266 КУпАП, апеляційний суд відхиляє.
Так, підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного сп`яніння, а також направлення водіїв для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, передбачені статтею 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 9 листопада 2015 р. № 1452/735 (далі - Інструкція № 1452), та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі – Порядок № 1103).
Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого сп`яніння (частина 1 статті 266 КУпАП, пункт 2, розділ І Інструкції №1452). Ознаками алкогольного сп`яніння є, поряд з іншим, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці (пункт 3, розділ І Інструкції №1452).
Огляд на стан сп`яніння проводиться: 
поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі – спеціальні технічні засоби); 
лікарем закладу охорони здоров`я (пункт 6, розділ І Інструкції №1452).
Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення (частина 2 статті 266 КУпАП).
Результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду, форма якого затверджується МОЗ за погодженням з МВС (пункт 5 Порядку № 1103).
Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я (частина 3 статті 266 КУпАП, пункт 6 Порядку № 1103).
У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку № 1103).
Отже, із системного аналізу положень статті 266 КУпАП, Інструкції № 1452 та Порядку № 1103 вбачається, що акт огляду водія на стан алкогольного сп`яніння, а також направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оформлюється працівником поліції в разі погодження водія на такий огляд на місці зупинки або проведення огляду у закладі охорони здоров`я, відповідно. 
Оскільки ОСОБА_1 після проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не погодився з його результатом, та відмовився пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у медичному закладі, не оформлення поліцейським акту огляду водія на стан сп`яніння та направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідають вимогам статті 266 КУпАП та пункту 6, розділ І Інструкції № 1452, пунктам 5, 6, 8 Порядку № 1103.
З цих же підстав апеляційний суд вважає, що дії поліцейського по складанню протоколу про адміністративне правопорушення після того як ОСОБА_1 відмовився проходити огляд в закладі охорони здоров`я, відповідали вимогам статті 266 КУпАП та пункту 8 Порядку 1103.
А тому доводи апеляційної скарги про те, що поліцейські порушили процедуру проведення перевірки особи на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі, після незгоди ОСОБА_1 із результатом огляду на місці, є необґрунтованими.

Доводи захисника про те, що неможливо перевірити придатність технічного засобу, який використовувався працівниками поліції, чи був він повірений та сертифікований та чи був він у справному вигляді, є необґрунтованими.
Інструкцією №1452/735 передбачено надання сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки лише на вимогу особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння. Стаття 266 КУпАП не містить застережень щодо надання особі, яка проходить огляд на стан сп`яніння, зазначених документів. 
Як вбачається з роздрукованого результату приладу Drager Alcotest 6810, з використанням якого ОСОБА_1 проходив огляд, останнє калібрування приладу проводилось 28 жовтня 2025 року, а ОСОБА_1 проходив огляд на стан сп`яніння 16 квітня 2026 року.
Вказане свідчить про належне здійснення повірки та калібрування приладу Drager Alkotest 6810 та правомірність використання приладу Drager Аlkotest 6810 працівниками поліції під час проведення огляду ОСОБА_1 , відтак підстави для визнання його результатів недійними відсутні.
З огляду на матеріали справи та наявного у справі відеозапису вбачається, що водій під час проведення огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не вимагав надання сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки. Перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейським проінформовано особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу, згідно з відеозаписом, у ОСОБА_1 перед тестуванням не виникало питань або заперечень щодо порядку застосування спеціального технічного засобу.
А тому, посилання захисника стосовно не надання доказів проведення повірки даного приладу щодо порядку проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння та не надання працівниками поліції, в свою чергу, вищевказаного сертифікату відповідності, є безпідставними та нічим не підтвердженні.
До того ж, газоаналізатори «Drager Alcotest 6810» є зареєстрованими медичними виробами, які вносяться до державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, реєстрація та строк дії свідоцтва яких необмежений. Таке вбачається із пункту 43 Переліку зареєстрованих медичних виробів, які вносяться до державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення, затвердженого наказом "Про державну реєстрацію медичних виробів" Державної лікарської служби України від 29 грудня 2014 року № 1529. Тому жодних обмежень щодо використання газоаналізатору Drager не передбачено, що свідчить про правомірність використання приладу Drager Alcotest 6810 працівниками поліції під час виконання своїх обов`язків.
А тому твердження апеляційної скарги про те, що поліцейським був порушений порядок складення адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_1 та процедури огляду на стан сп`яніння є безпідставними, з огляду на вказані вище обставини, зафіксовані, зокрема, на відеозаписі події.

Доводи апеляційної скарги про те, що було порушено порядок огляду ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, на стан алкогольного сп`яніння, який передбачений статтею 266-1 КУпАП, суд апеляційної інстанції відхиляє.
В разі керування військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або відмови від проходження відповідно до визначеного порядку огляду на стан сп`яніння, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дії такої особи підлягають кваліфікації за статтею 172-20 КУпАП, яка є спеціальною нормою щодо військовослужбовців (розмежування за спеціальним суб`єктом).
Наявність у цій категорії адміністративних правопорушень спеціального суб`єкта військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби зумовлює застосування спеціального порядку його огляду на стан алкогольного сп`яніння, встановленого статтею 266-1 КУпАП та Порядком направлення військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, та проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2024 року № 32.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом 16 квітня 2026 року о 02 год. 15 хв. в м. Миколаєві по проспекту Миру, 1/9, з ознаками алкогольного сп`яніння, тобто поза межами території будь-якої військової частини.
Доказів того, що він керував транспортним засобом поза військовою частиною за наказом відповідного командира, не надано. Також не надано відповідних доказів про те, що на час складення відносно нього протоколу, він перебував у службовому відрядженні.
Отже, матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави вважати, що військовослужбовець ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом виконував обов`язки військової служби, тому вимога проведення огляду на стан сп`яніння поліцейськими і складання ними матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП, узгоджується з приписами КУпАП.
Тому апеляційний суд доходить висновку, що працівники поліції правомірно склали протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №642078 від 16 квітня 2026 року, а саме за відмову в проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння, за правилами, визначеними статтею 266 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги, що судом недостотне встановлення того, що конкретний електросамокат яким керував ОСОБА_1 є транспортним засобом в розумінні Правил дорожнього руху, зокрема для цілей притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП , є необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1.10 ПДР України транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.
Зі змісту статті 2 КУпАП вбачається, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
Законом України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» від 24 лютого 2023 року № 2956-IX (із змінами, внесеними згідно із Законом№3220-IX від 30 червня 2023) (далі – Закон № 2956-IX) передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при використанні транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та створенні/використанні інфраструктури для них (стаття 2).
У статті 1 згаданого Закону, серед інших понять визначено, що:
-електричний колісний транспортний засіб - дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії;
- легкий персональний електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину;
- низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.
Отже, цим нормативно-правовим актом визначено, що легкі електричні транспортні засоби є транспортними засобами і вони поділяються на дві категорії:
1) легкий персональний електричний транспортний засіб: має від одного колеса, електродвигун потужністю до 1000 Вт і розвиває максимальну швидкість до 25 км/год. (наприклад, електросамокати, моноколеса, гіроборди, тощо);
2) низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб: має від двох коліс та може їхати зі швидкістю 10-50 км/год. (наприклад, електроскутери та мопеди, легкі електричні квадроцикли, електровелосипеди з високою швидкістю, тощо).
Пристрої, які їдуть зі швидкістю понад 50 км/год не підпадають в ці категорії й розглядатимуться як мотоцикли.
Аналогічні поняття легких електричних транспортних засобів визначені і у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (закон в редакції Закону №3492-ІV від 23 лютого 2006 зі змінами).
Відтак, з набуттям чинності Закону № 2956-IX, низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб відноситься до транспортних засобів, вони призначені для пересування містом, не вимагають реєстрації, як автомобілі, але їх водії повинні дотримуватися правил дорожнього руху.
Поняття «транспортний засіб», яке визначене у пункті 1.10 Правил дорожнього руху України (затверджені Постановою КМУ №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами), не суперечить поняттям, визначеним у Законі № 2956-IX.
Правилами дорожнього руху розмежовано поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» (п.1.10 ПДР).
Згідно з ПДР: «транспортний засіб» - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;
«механічний транспортний засіб» - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Останній термін поширюється на трактори, самохідні машини та механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.
З огляду на вищевикладене, електросамокат, яким ОСОБА_1 керував як учасник дорожнього руху - водій, офіційно визнається транспортним засобом, за керування яким у стані алкогольного сп`яніння, а так само за відмову пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, настає адміністративна відповідальність, передбачена статтею 130 КУпАП. Потужність електросамокату не впливає на кваліфікацію діяння.

При цьому чинне законодавство не містить вказівки на те, що пристрій визнається транспортним засобом лише в разі присвоєння пристрою номерного знаку чи за наявності посвідчення водія в особи, яка ним керує.
Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про правотворчу діяльність», закони України (в т.ч. Закон № 2956-IX від 24 лютого 2023 року із змінами) в ієрархії нормативних актів мають вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України (в т.ч. ПДР), а тому при визначенні поняття «транспортний засіб» у даному випадку необхідно враховувати вимоги Закону № 2956-IX.
У даному випадку не береться до уваги поняття «транспортного засобу», 
В цьому контексті апеляційний суд також приймає до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №127/5920/22 (провадження №61-10553св22), за якими: «джерелом підвищеної небезпеки слід вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди; використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має».

Доводи захисника, що суд не встановив індивідуальні технічні характеристики саме того засобу, яким нібито керував ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки технічні характеристики електросамоката не мають значення та не впливають на кваліфікацію дій за статтею 130 КУпАП.
Належить звернути увагу, що стаття 130 КУпАП передбачає відповідальність, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.
Отже, суб`єктом вказаного правопорушення є, зокрема, особа, яка керує транспортним засобом. При цьому, вказана норма закону передбачає відповідальність осіб, які керують всіма транспортними засобами, а не лише механічними транспортними засобами та не розділяє транспортні засоби на механічні, електричні чи будь-які інші.
З урахуванням того, що Законом України «Про дорожній рух» передбачений обов`язок водіїв транспортних засобів, до категорії яких також відноситься електросамокат, не допускати випадків керування транспортним засобом у стані сп`яніння, на таких водіїв також розповсюджується обов`язок, передбачений пунктом 2.5 ПДР України щодо проходження на вимогу поліцейського медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, з урахуванням того, що такий обов`язок закріплений в розділі ІІ ПДР України, який регулює права та обов`язки водіїв механічних транспортних засобів.
Відтак, доводи про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.
Доводи захисника про те, що суд розглянув справу без участі ОСОБА_1 , не можуть бути достатніми для скасування оскаржуваної постанови, оскільки судом апеляційної інстанції поновлені його права, визначені статтями 268, 271 КУпАП, в тому числі, право бути присутнім в судовому засіданні, надавати суду пояснення та докази, знайомитись з матеріалами справи, користуватись допомогою адвоката. Розгляд справи в апеляційному суді проведено за участі захисника ОСОБА_1 – адвоката Мієнка Р.В. Будь яких додаткових обставин, крім тих, які були встановлені судом першої інстанції, апеляційним судом не встановлено, додаткових доказів на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не надано.

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме, протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №642078 від 16 квітня 2026 року, роздруківки «Alcotest Drager 6810»; акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в яких зазначені ознаки алкогольного сп`яніння; відеозапису з нагрудної камери поліцейського та відеореєстратора патрульного автомобіля, свідчить про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 . 
За такого, твердження захисника про те, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи, в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, в апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції, не було здобуто таких доказів і при проведенні апеляційного розгляду.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 допустив порушення пункту 2.5 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП. 

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
ОСОБА_1 , реалізувавши своє право керувати транспортним засобом, погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.
Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, дотримано судом стандарт доведення висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП правопорушення поза розумним сумнівом. В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, або відносно якої закрито адміністративне провадження з нереабілітуючих підстав, є винною у вчиненні цього правопорушення. У справі, яка переглядається, належними та допустимими доказами доведено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, відмови від проходження огляду в медичному закладі на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівника поліції, який підтверджений. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності та спростовується матеріалами справи.
Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації чи їх неналежності, апелянтом не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.
З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, як того просить апелянт, відсутні.

Керуючись статтями 283, 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Мієнко Романа Володимировича залишити без задоволення, а постанову Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2026 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського
апеляційного суду І.В. Лівінський