Головуючий І інстанції: С.О. Удовіченко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. 	Справа № 440/17384/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/17384/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління Служби безпеки України в Полтавській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до  Управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України в Полтавській області щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2025 по 10.12.2025;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2025 по 10.12.2025 у розмірі 41325,31 грн. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що у день звільнення з військової служби з відповідачем не було проведено повного розрахунку, лише у грудні 2025 року Управлінням СБУ перераховано кошти в сумі 1351528,87 грн, тобто проведено остаточний розрахунок при звільненні. Тому вважає, що на підставі статті 116 та 117 КЗпП України має право на відповідну компенсацію. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 22.11.2025 по день фактичної виплати грошового забезпечення - 10.12.2025 включно.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 22.11.2025 по день фактичної виплати грошового забезпечення - 10.12.2025 включно, в розмірі 41 954,66 грн.
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при виплаті 10.12.2025 грошового забезпечення в сумі 1351528,87 грн відповідач не виплатив позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому наявні передбачені цієї нормою підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня, наступного за днем звільнення зі служби, тобто з 22.11.2025, по останній день затримки розрахунку при звільненні - 10.12.2025 включно.
Враховуючи, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 2 208,14 грн, тому суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню з Управління Служби безпеки України в Полтавській області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 22.11.2025 по день фактичної виплати грошового забезпечення - 10.12.2025 включно, в розмірі 41954,66 грн (2208,14 грн х 19 календарних днів). 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року у справі № 440/17384/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Разом з тим, ОСОБА_1 , після отримання 10.12.2025 відповідно до платіжного доручення №793 від 09.12.2025 перерахованих Управлінням належних виплат у розмірі 1351528,87 грн. ініціював черговий спір щодо нарахування та виплати йому частини одноразової грошової допомоги. Крім того, 12 січня 2026 року до УСБУ в Полтавській області надійшла заява ОСОБА_1 від 08.01.2026 щодо донарахування та доплати йому грошового забезпечення за період з 04.02.2021 по 21.11.2025 з врахуванням раніше виплачених сум.
Вказані факти свідчать, про зловживання ОСОБА_1 своїм правом на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки наявний спір щодо належних ОСОБА_1 виплат при звільненні та ОСОБА_1 продовжує звертатися до Управління щодо проведення донарахувань та виплат, що як наслідок у разі відмови у їх здійсненні може також стати предметом чергового судового розгляду.
Вказує, що судом першої інстанції повністю ігноруються висновки Верховного Суду щодо відсутності підстав для нівелювання фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Зазначає, що відповідно до пункту 16 Розділу І Інструкція №515/ДСК виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за поточний місяць здійснюється щомісяця з 05 до 20 числа. Одноразові види грошового забезпечення (одноразова грошова допомога після укладання першого контракту, компенсація за невикористані дні відпустки, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби тощо) військовослужбовцям виплачуються після виникнення права на отримання, одночасно з виплатою грошового забезпечення. У зв`язку з тим, що наказом Управління від 20.11.2025 року № 450-ОС/дск ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу 21.11.2025, тому на дату виплати грошового забезпечення співробітникам Управління (10.11.2025), він ще не набув права на виплату одноразової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, як учасника бойових дій. Крім того, станом на 21.11.2025 на рахунках відкритих в органах Казначейства знаходився недостатній обсяг бюджетних асигнувань, що не давало можливості здійснити повний остаточний розрахунок військовослужбовця - ОСОБА_1 при звільненні, тому Управлінням СБ України в Полтавській області під час проведення розрахунку з ОСОБА_1 не допущено протиправної бездіяльності, оскільки Управління діяло у спосіб та в межах повноважень, визначених спеціальним законодавством, яке регулює проходження військової служби військовослужбовцями СБ України та порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України. 
З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку з характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи принцип розумності справедливості та пропорційності, а також те, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, а Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, увесь особовий склад якого у складі військового формування в умовах ведення військових дій в Україні виконує визначені законодавством на період дії воєнного стану завдання за пріоритетами захисту державного суверенітету та територіальної цілісності держави, а його ресурси задіяні на оборону від військової агресії російської федерації і задоволення позову може призвести до надмірного фінансового тягаря для Управління Служби безпеки України в Полтавській області.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач повідомлений про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету. Позивачу направлено копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду рекомендованими листами, які повернуто поштовим відділенням з причин закінчення терміну зберігання.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до наказу Управління Служби безпеки України в Полтавській області (по особовому складу) від 20.11.2025 №450-ОС/дск полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «в» пункту 61, абзацом другим підпункту «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відставку, з правом носіння військової форми одягу, з 21 листопада 2025 року.
Згідно із платіжними інструкціями від 09.10.2025 №793 розрахунок при звільненні із ОСОБА_1 проведено 10.12.2025 в сумі 1351528,87 грн.
Вважаючи, що має право на нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2025 по 10.12.2025, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, з урахуванням змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.
Судовим розглядом встановлено, що наказом СБУ від 24.10.2025 №1404-ОС/дск з 21.11.2025 позивача було звільнено зі служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, проте остаточний розрахунок проведено лише 10.12.2025 року в розмірі 1351528, 87 грн, що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача (а.с. 11) та копією платіжної інструкції №793 від 09.10.2025 (а.с. 26 зворот).
Після виплати остаточного розрахунку відповідач не звільняється від встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачу при звільненні сум.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно констатував, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Досліджуючи визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, колегія суддів враховує наступне.
За усталеною практикою застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17 та сформований з урахуванням того, що редакція статті 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі №440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Водночас колегія суддів враховує наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, проте зазначає, що у спірних правовідносинах загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 1 351 528, 87 грн., та уся вказана сума (тобто 100 %) позивачу була виплачена із затримкою. 
При цьому, під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.11.2025 (перший день після звільнення) до 09.12.2025 (день, що передує дню остаточного розрахунку) необхідно застосувати принцип співмірності.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі по тексту – Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з абз. 1, 2 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Підпунктом «б» пункту 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Враховуючи викладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
З огляду на матеріали справи, останнім днем звільнення позивача зі служби та всіх видів грошового забезпечення є 21.11.2025, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень та жовтень 2025 року.
Грошове забезпечення позивача у вересні, жовтні 2025 року - 67348,23 грн, таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення складає 22208, 14 грн. (134696, 46 грн/61 день).
День відрахування позивача з усіх видів забезпечення 21.11.2025 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням положень статті 117 КЗпП України складає з 22.11.2025 (перший день після звільнення) до 09.12.2025 (день, що передує дню остаточного розрахунку) - 18 календарних днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 18 днів, складає 39746, 52 грн (18 (кількість календарних днів затримки розрахунку) х 2208, 14 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення згідно довідки про доходи від 09.01.2026 року №66/21-87)).
Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 1 351 528, 87 грн., та уся вказана сума (тобто 100 %) позивачу була виплачена із затримкою у 18 днів. 
Колегія судів враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, однак у даній справі, з огляду на затримку у виплаті 100 % суми, що підлягала виплаті при звільненні, обґрунтованим та справедливим буде стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача (за період з 22.11.2025 (перший день після звільнення) до 09.12.2025 (день, що передує дню остаточного розрахунку)) у розмірі 100 % - 39746, 52 грн.
Стосовно доводів апелянта про наявність інших спорів за зверненням позивача про проведення інших нарахувань, зокрема щодо виплати йому частини одноразової грошової допомоги та донарахування і доплати грошового забезпечення за період з 04.02.2021 по 21.11.2025, апеляційний суд зазначає, що Верховний Суд в постанові від 17 липня 2025 року у справі № 160/18656/22 зазначив, що кожне з порушень роботодавця (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення та несвоєчасна виплата грошового забезпечення) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
Отже, вказані доводи апелянта є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Щодо доводів апелянта про те, що на 21.11.2025 на рахунках відкритих в органах Казначейства знаходився недостатній обсяг бюджетних асигнувань, що не давало можливості здійснити повний остаточний розрахунок військовослужбовця - ОСОБА_1 при звільненні, тому Управлінням СБ України в Полтавській області під час проведення розрахунку з ОСОБА_1 , колегія суддів наголошує, що статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця, на яку покликався відповідач в апеляційній скарзі, не виключає його відповідальності.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
За приписами пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку та періоду його нарахування не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Полтавській області - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 по справі № 440/17384/25 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 22.11.2025 по день, що передує дню остаточного розрахунку - 09.12.2025 включно.
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 22.11.2025 по 09.12.2025 включно, в розмірі 39746, 52 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов