ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року м. Львів	справа № 380/11622/24	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2020 року по 18 липня 2022 року та період з 19 липня 2022 року по 30 квітня 2024 в сумі 271249,68 грн;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2020 року по 18 липня 2022 року та період з 19 липня 2022 року по 30 квітня 2024 року в сумі 271249,68 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20 відповідач 01 липня 2021 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 39930,20 грн. Також на виконання судових у справі № 380/4468/22 відповідач 30 квітня 2024 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 69807,87 грн. Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем під час звільнення з військової служби (21 травня 2020 року) остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 30 квітня 2024 року, виплативши на виконання судових рішень у справах № 380/6222/20 та № 380/4468/20 індексацію грошового забезпечення у загальному розмірі 109738,07 грн (39930,20 грн + 69807,87 грн), то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – також КЗпП України) має право на виплату середнього грошового забезпечення за періоди затримки такого розрахунку з 22 травня 2020 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 30 квітня 2024 року (обмежений шістьма місяцями), розмір якого, визначений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить загалом 271249,68 грн.
З огляду на наведене просить позов задовольнити повністю.
Ухвалою суду від 01 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року, у задоволенні заяви представника позивача від 24 червня 2024 року про поновлення процесуального строку відмовлено; позовну заяву повернуто в частині позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка відбулася 01 липня 2021 року.
Ухвалою судді від 01 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в частині позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 69807,87 грн, яка відбулася 30 квітня 2024 року.
Рішенням суду від 13 січня 2025 року визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2020 року по 30 квітня 2024 року; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 189055,76 грн; в решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 380/11622/24 скасовано та вказану справу надіслано для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.
Ухвалою судді від 01 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в частині позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка відбулася 01 липня 2021 року, та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву від 08 грудня 2025 року. Відповідач вказує, що КЗпП України не поширюється на військовослужбовців, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Спір про належні позивачу суми при звільненні виник через тривалий час після звільнення (більше ніж 2 місяців), у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених частиною другою статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження виплати середньої заробітної плати. Позивач добровільно написав рапорт на здачу справ та посади, тож стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її невиплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 КЗпП України. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
З огляду на наведене в задоволенні позову просить відмовити повністю.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 травня 2020 року № 112 позивача 21 травня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 24 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/6222/20, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по листопад 2018 року включно; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по листопад 2018 року включно; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаних судових рішень у справі 380/6222/20 відповідач 01 липня 2021 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, що підтверджується випискою з його карткового рахунку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі № 380/4468/22 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано протиправними дії щодо ненарахування та невиплати військовою частиною НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 27 вересня 2018 року в повному обсязі; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, з урахуванням раніше виплачених коштів; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 вересня 2018 року із застосуванням березня 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з урахуванням абзаців четвертого-шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням висновків суду у рішенні та виплачених сум; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 17 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі № 380/4468/22 в частині відмови у задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині постанову про задоволення позову; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 27 вересня 2018 року у фіксованій величині 3860,58 грн щомісячно відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням виплачених сум; у решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року у справі № 380/4468/22 залишено без змін.
На виконання вказаних судових рішень у справі 380/4468/22 відповідач 30 квітня 2024 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 69807,87 грн, що підтверджується випискою з його карткового рахунку. 
Позивач уважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення у належному розмірі відповідач у день його звільнення не провів, то він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення у належному розмірі.
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ, в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби).
Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пункти 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачають, що до складу грошового забезпечення входять: 
посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
А за змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набув чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон № 2352-ІХ), яким, зокрема викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.
Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яка була чинною на час виплати позивачу заборгованості з індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Суд відзначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовується тоді, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців зі служби не врегульоване положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, що узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладеними в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16 та інших.
Суд також відзначає, що нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується ситуації, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тієї ситуації, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Тож у цьому разі законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. 
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.
Суд також ураховує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум під час звільнення. У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Суд, насамперед відзначає, що у цій справі позивач просить стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату під час звільнення таких складових:
1) індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20 01 липня 2021 року;
2) індексації грошового забезпечення у розмірі 69807,87 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/4468/22 30 квітня 2024 року.
Рішенням суду від 13 січня 2025 року (у цій же справі) визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2020 року по 30 квітня 2024 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 189055,76 грн.
Цим рішенням суду (від 13 січня 2025 року) суд вирішив питання відповідальності відповідача, як роботодавця позивача, за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 69807,87 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/4468/22 30 квітня 2024 року.
Що ж стосується питання відповідальності відповідача, як роботодавця позивача, за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20 01 липня 2021 року, то постановою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року справу № 380/11622/24 у цій частині надіслано для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду, отже, саме вказане питання є спірним та його суду належить вирішити. 
Вирішуючи питання відповідальності відповідача, як роботодавця позивача, за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20 01 липня 2021 року, суд ураховує таке.
Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2025 року у справі № 380/11622/24, скасовуючи ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року, залишену без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року, якою позовну заяву позивача було повернуто в частині позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка відбулася 01 липня 2021 року, вказав таке: « 47. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що у межах справ № 380/6222/20 та № 380/4468/22 вирішувалося питання про нарахування та виплату однієї і тієї ж складової грошового забезпечення ОСОБА_1 за один і той самий період, на підставі тих же норм Порядку № 1078. Позивач не погодився із розміром нарахованої 01 липня 2021 року [на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20] індексації грошового забезпечення та оскаржив його у судовому порядку. 48. Отже, з урахуванням обставин саме цієї справи, відсутні підстави стверджувати про те, що 01 липня 2021 року є днем фактичного розрахунку за певною складовою частиною грошового забезпечення ОСОБА_1 , оскільки розмір указаної виплати у подальшому був оскаржений позивачем».
З огляду на вказаний висновок Верховного Суду суд зазначає, що у цій справі позивач стягує з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні однієї і тієї ж складової грошового забезпечення та за один і той самий період, а саме індексації грошового забезпечення, яка виплачувалася йому після звільнення двома частинами – 01 липня 2021 року (39930,20 грн) та 30 квітня 2024 року (69807,87 грн). 
Як зазначено вище, рішенням суду від 13 січня 2025 року суд вирішив питання відповідальності відповідача, як роботодавця позивача, за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 69807,87 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/4468/22 30 квітня 2024 року, стягнувши цим рішенням з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 189055,76 грн.
Суд відзначає, що загальна сума несвоєчасно виплаченої позивачу індексації становить 109738,07 грн (39930,20 грн + 69807,87 грн), тоді як розмір середнього грошового забезпечення за час затримки її виплати, визначений рішенням суду від 13 січня 2025 року, – 189055,76 грн, що майже вдвічі її перевищує.
За цих обставин суд зазначає, що сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, визначена судом у рішенні від 13 січня 2025 року, порівняно з розміром та характером встановленої заборгованості (несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення), є розумною, пропорційною та справедливою.
У постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Отже, з погляду суду, розмір спеціальної відповідальності відповідача за прострочення ним належної у день звільнення позивача виплати однієї і тієї ж складової грошового забезпечення та за один і той самий період, а саме індексації грошового забезпечення, визначений рішенням суду від 13 січня 2025 року, що становить 189055,76 грн, є, за встановлених вище обставин, належним та достатнім, що виключає необхідність покладення на відповідача додаткової відповідальності та свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка виплачена на виконання судових рішень у справі № 380/6222/20 01 липня 2021 року. 
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.
Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст.19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн, яка відбулася 01 липня 2021 року, – відмовити повністю. 
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повне рішення складено 26 червня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна