Справа № 463/10551/25
Провадження № 2/463/432/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання за нею права власності за набувальною давністю на частку квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що фактично вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 та є власником часток цієї квартири, які набуті нею на підставі договору довічного утримання (догляду) від 30.10.2015 року, укладеного з відчужувачем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із смертю відчужувача, договір довічного утримання припинився, а всі обмеження з квартири були зняті. З часу укладення цього договору вона відкрито, добросовісно та безперервно користується всією квартирою, в тому числі неналежною їй часткою. Власник цієї частки їй невідомий та право власності на неї не зареєстровано, що в сукупності та з огляду на сплив десятирічного терміну дає підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю.
Правом на подання відзиву відповідач не скористався.
Позовна заява поступила до суду 03.11.2025 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.11.2025 року, позовну заяву залишено без руху.
Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.11.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.
В подальшому, за клопотанням представника відповідача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.12.2025 року, витребувано від Четвертої Львівської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. 
Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.
Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2026 року. Справа призначена до судового розгляду по суті.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будьякому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Представник позивача - адвокат Цап А.Р. під час виступу із вступним словом висловилася про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.
Представник відповідача Попович Я.Д. під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив, вважаючи недоведеним факт користування позивачем спірною часткою. Крім того зазначив, що спірна частка належить ОСОБА_5 , спадкоємцем якого є його дочка ОСОБА_6 , у якої є син, який може прийняти зазначену спадщину після смерті матері. Просить у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 30.10.2015 року між ОСОБА_4 та позивачем укладено договір довічного утримання (догляду) (а.с.22-24), за умовами якого позивач набула право власності на частки квартири АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених договором.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть (а.с.33).
Таким чином, договір довічного утримання від 30.10.2025 року припинився відповідно до частини другої статті 755 ЦК України у зв`язку із смертю відчужувача і позивач на даний час є власником частки квартири АДРЕСА_1 , з якої знято всі обмеження.
Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру від 24.02.1999 року (а.с.27), квартира АДРЕСА_1 попередньо належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4 та помер він ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.75).
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 (а.с.72-100), із заявою про прийняття спадщини звернулись його син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_6 (а.с.73зв., 74зв.).
Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 отримав лише його син ОСОБА_4 , якому таке свідоцтво було видано 24.02.2009 року (а.с.92) і згідно з цим свідоцтвом, воно видано на частку спадкового майна, яке складається з частки квартири АДРЕСА_1 . Тобто, на частки квартири.
Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу частку майна не видавалось, а згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.75зв.), інший спадкоємець ОСОБА_5 - його дочка ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно відповіді Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області, після смерті ОСОБА_7 , в тому числі станом на 26.01.2026 року, спадкова справа не заводилась (а.с.116, 117).
Також встановлено, що станом на час розгляду справи Львівська міська рада не зверталась до суду із заявою про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_7 .
Отже, право власності на спірну частку на даний час не належить жодній особі, в тому числі і державі.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном, звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
На думку суду, у справі яка розглядається добросовісність набуття позивачем спірного майна є підтвердженою.
Так, як уже зазначалось вище, власником спірної частки мала б стати ОСОБА_6 , проте, вона не отримувала свідоцтва про право на спадщину та невдовзі померла, а після її смерті спадкова справа не заводилась та із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався.
Тобто, спірна частка не має власника.
Крім того, як уже зазначалось вище, Львівська міська рада також не ініціювала питання визнання спадщини відумерлою, хоча з часу смерті ОСОБА_6 минуло понад 19 років. 
Інформації про те, що у ОСОБА_6 був син матеріали справи не містять, як і не містять інформації про його ПІБ чи дату народження, що дало б змогу його ідентифікувати. Згадка про наявність у ОСОБА_6 сина міститься лише у поясненнях від 25.04.2018 року, які надавала завідуюча Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою на адресу начальника ГТУЮ у Львівській області (а.с.97), проте, в цих поясненнях немає його ПІБ чи дати народження, що дало б змогу його ідентифікувати і написані ці пояснення по спливу більш як десяти років після смерті ОСОБА_6 .
Отже, якщо суд не зміг достовірно пересвідчить про те, чи є у ОСОБА_6 спадкоємець, то позивач тим більше в момент заволодіння спірною часткою не знала та не повинна була знати, що є особа, яка може успадкувати спірну частку. Звідси випливає, що позивач очевидно була впевнена у тому, що на спірну частку не претендують інші особи, а отже, вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Через те, що спірна частка не має власника і на неї не претендувала держава, позивач очевидно не знала і не могла знати, що володіє майном неправомірно, адже неправомірність в цьому випадку полягає в тому, що особа заволоділа майном, яке має власника, про якого вона знала або ж повинна була знати.
Зрештою позивач заволоділа спірною часткою в момент, коли не лише можливий спадкоємець, але й держава не претендувала на неї, хоча з часу смерті ОСОБА_6 і до моменту набуття позивачем права власності на частки і заволодіння спірною часткою минуло понад 8 років.
Не менш важливим є і те, що з часу заволодіння спірною часткою і по даний час питання про неправомірність такого заволодіння ніколи не було предметом будь якого обговорення і державні органи ніколи не висували звинувачень на адресу позивача з цього приводу.
На думку суду, цих аргументів достатньо для висновку про добросовісне заволодіння позивачем спірною часткою.
Що ж стосується таких критеріїв як відкритість та безперервність володіння, то враховуючи конкретні обставини справи їх слід розглядати разом і на переконання суду вони також знайшли своє підтвердження, оскільки позивач є власником частин у квартирі з 30.10.2015 року і не могла не користуватись спірною часткою.
Зрештою, за умовами договору довічного утримання позивач зобов`язана була надавати матеріальне забезпечення і утримання відчужувача. Ніщо не свідчить про те, що позивач не виконувала своїх обов`язків за договором, а їх належне виконання одночасно підтверджує відкритість та безперервність володіння.
В кінцевому, з моменту заволодіння спірною часткою і станом на даний час минуло понад 10 років, що свідчить про сплив установленого статтею 344 ЦК України строку володіння.
Тому, підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що у справі яка розглядається підтвердились обов`язкові умови, необхідні для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
За наявності цих підтверджених умов суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення, а той факт, що держава станом на даний час зберігає можливість ініціювати питання про визнання спадщини відумерлою не змінює згаданих вище висновків суду.
Зокрема, враховуючи підтверджені умови про добросовісність, відкритість і безперервність користування майном, а також сплив десятирічного строку володіння, окрім як держави право набути у власність спірну частку також виникло у позивача.
В свою чергу, захист цього права в силу вимог частини четвертої статті 344 ЦК України може відбуватись виключно в судовому порядку шляхом визнання права власності за набувальною давністю.
Іншими словами той факт, що держава понад 19 років не ініціювала питання визнання спадщини відумерлою, має свій наслідок - визнання права власності за набувальною давністю за особою, яка добросовісно, відкрито і безперервно користувалась майном понад десять років.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов  ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати за  ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на частину квартири АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: Львівська міська рада, місцезнаходження: 79008, м.Львів, площа Ринок,1, код ЄДРПОУ 04055896.

Повний текст судового рішення складено - 30 квітня 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.