ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2703/26 Справа № 201/12451/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді: Ткаченко І.Ю.,
суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.
за участю секретаря - Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 листопада 2025 року,-

В С Т А Н О В И В: 

05 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди в якому просив суд стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на свою користь моральну шкоду у зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням суму грошових коштів у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 16 грудня 1991 року по 30 квітня 2004 рік він працював на підземних роботах у структурному підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про що свідчать записи про роботу та звільнення № 11-20 у трудовій книжці від 23 липня 1987 року. Під час роботи у структурних підрозділах підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» він отримав хронічне професійне захворювання, про що було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 квітня 2004 року відповідно до якого у нього встановлено виникнення хронічного професійного захворювання: радикулопатія попереково-крижова, рецидивуючий перебіг з вираженим статико динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, нейродистрофія у вигляді правостороннього тазобедренного періартроза НФС 2 ст.; вегетативно-сенсорна полінейропатія верхнії кінцівок першої-другої стадії з втраженим переферичним ангіолистоничним синдромом. Відповідно Акту заключення про наявності шкідливих умов праці: тяжка фізична праця, вимушене положення тіла, неблагополучний мікроклімат, вібрації. Згідно Акту форми П-4 причинами виникнення у хронічного професійного захворювання в результаті тривалої роботи пов`язаної з підняттям та переміщенням важкості вручну в умовах неблагополучного мікроклімату. Відповідно довідки Медико – санітарної експертної комісії від 22 квітня 2004 року йому встановлено 50% втрати професійної працездатності.
Відповідно до довідки МСЕК серії 12ААА № 994865 та № 051844 від 23.05.2018 року повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності та визнано особою з інвалідністю третьої групи на строк – безстроково. Не зважаючи на сумлінне виконання Індивідуальних програм реабілітації інваліда його ста здоров`я постійно погіршується. З причин погіршення здоров`я вимушений постійно проходити лікування що підтверджується численними виписками з медичної картки (а.с 1-12).

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 12 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням суму грошових коштів у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено (а.с.110-119).

В апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на теперішній час позивач отримує страхові виплати. Вказує, що законодавством України припинено обов`язок Фонду соціального страхування України відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Зазначає, що моральна шкода відшкодовується Фондом тільки за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, проте позивач не обґрунтував та не надав до суду належних доказів, якими саме умовами виробництва йому заподіяно втрату працездатності, та, як наслідок, не довів факту заподіяння йому моральної шкоди (а.с.132-135).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 16 грудня 1991 року по 30 квітня 2004 рік працював на підземних роботах у структурному підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про що свідчать записи в трудовій книжці від 23 липня 1987 року (а.с. 19-26).
Під час роботи у структурних підрозділах підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» він отримав хронічне професійне захворювання, про що було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 квітня 2004 року відповідно до якого у нього встановлено виникнення хронічного професійного захворювання: радикулопатія попереково-крижова, рецидивуючий перебіг з вираженим статико динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, нейродистрофія у вигляді правостороннього тазобедренного періартроза НФС 2 ст.; вегетативно-сенсорна полінейропатія верхнії кінцівок першої-другої стадії з втраженим переферичним ангіолистоничним синдромом.
Відповідно Акту заключення про наявності шкідливих умов праці: тяжка фізична праця, вимушене положення тіла, неблагополучний мікроклімат, вібрації.
Причинами виникнення хронічного професійного захворювання в результаті тривалої роботи пов`язаної з підняттям та переміщенням важкості вручну в умовах неблагополучного мікроклімату (а.с.27-28).
Відповідно довідки МСЕК від 22.04.2004 року йому встановлено 50% втрати професійної працездатності (а.с. 29).
Випискою з акту огляду у ВТЕК від 22.04.2004 року ОСОБА_1 було первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності, з повторним переоглядом 01.05.2005 року (а.с.86-87).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 12.04.2005 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2006 року (а.с. 88-89).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 11.05.2006 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2007 року (а.с. 90-91).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 17.05.2007 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2008 року (а.с.92-93).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 12.05.2008 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2009 року (а.с. 94-95).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 26.05.2009 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2011 року (а.с.96-97).

Випискою з акту огляду у МСЕК від 06.05.2011 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 15.04.2012 року (а.с.98-99).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 23.05.2012 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 01.05.2013 року (а.с.100-101).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 28.05.2013 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з повторним переоглядом 15.04.2015 року (а.с.102-103).
Випискою з акту огляду у МСЕК від 23.05.2018 року ОСОБА_1 було повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково (а.с. 104-105).
Також позивачем надано медичні документи про проходження ним індивідуальної програми реабілітації інвалідів, виписки з історії хвороби, виписки з медичної карти амбулаторного хворого в період з 2004 року, 2005 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2018 рік, 2022 рік, 2023 рік (а.с.34-55).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Нормами статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Як визначено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця).
Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодувати заподіяну працівнику моральну шкоду.
Згідно з положеннями статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода.
Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17.
Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була вперше передбачена Законом України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 первинно встановлено відсоток втрати професійної працездатності за професійним захворюванням висновком МСЕК від 22 квітня 2004 року.

Згідно сталої практики Верховного Суду, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків, якщо стійка втрата працездатності у зв`язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням уперше встановлена МСЭК в період з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року.
На день встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та третьої групи інвалідності вперше (22 квітня 2004 року) передбачалося відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків.
Згідно пункту «е» частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній станом на 13 червня 2002 року), у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі виплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.
Як визначалося частиною 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній станом на 13 червня 2002 року), сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.
Позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року по справі № 210/5259/16-ц).
01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом реорганізації та приєднання до Пенсійного фонду України. Починаючи з 03 січня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та виступає органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій.
Згідно з пунктом 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали та вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 листопада 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 14 травня 2026 року.

Судді: