УХВАЛА
28 травня 2026року 
м. Київ
справа № 2019/318/2012
провадження № 61-6672ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цимбалюк Сергій Васильович, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Коломацьке мале підприємство технічної інвентаризації, про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Коломацьке мале підприємство технічної інвентаризації, про визнання права власності.
Позов мотивовано тим, що 22 грудня 2010 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями площею 45,5 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
На виконання умов договору нею здійснено оплату за приміщення на користь відповідача у розмірі 10 000,00 грн. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання підготувати весь необхідний пакет документів для офіційного нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 до 01 травня 2011 року не виконав та 06 травня 2011 року повідомив, що реальні строки по отриманню необхідного пакету документів для укладення нотаріального договору купівлі-продажу житлового будинку можуть збільшитися на невизначений термін.
Вказувала, що вона разом зі своєю родиною проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 2002 року, відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним майном.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок жилою площею 45,5 кв.м з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 15 серпня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок жилою площею 45.5 кв.м. з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено відкрите, безперервне та добросовісне володіння нерухомим майном, за адресою: АДРЕСА_1 , строком понад 10 років, а тому наявні всі підстави для визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю. 
21 липня 2025 року  ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, але вважає, що суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення порушує його права та інтереси, оскільки на підставі вказаного рішення суду від був позбавлений права на житло, в якому він проживав від народження - з 12 травня 1990 року.
Вказував, що за заявою позивачки він був знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та наразі ОСОБА_2 пред`явлено позов про його виселення.
Зазначав про відсутність підстав для визнання права власності на спірне майно за ОСОБА_2 , оскільки останній було достеменно відомо особу власника - ОСОБА_3 , якому належить спірний житловий будинок з надвірними будівлями. Позивачка була обізнана, що проживає у будинку, який належить іншій особі, за відсутності у неї правових підстав для набуття права власності на нерухоме майно, оскільки 22 грудня 2010 року вона уклала з власником будинку ОСОБА_3 договір купівлі-продажу.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 серпня 2012 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 серпня 2012 року у справі № 2019/318/2012.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 серпня 2012 року у справі № 2019/318/2012 закрито на підставі положень пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України.
Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження мотивована тим, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 жодним чином не свідчать про те, що оскаржуваним рішенням суду вирішувалось питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника. Суд апеляційної інстанції вказав, що сам факт зміни власника житлового приміщення за будь-яким правочином не є автоматичною підставою для припинення права користування, осіб, які на законних підставах проживають у ньому.
14 травня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цимбалюк С. В., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована зокрема тим, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим  дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про визнання права власності на житловий будинок не вирішувались питання про права, свободи чи інтереси особи, що подала апеляційну скаргу, а саме  ОСОБА_1 , який від народження проживав та був зареєстрований у спірному будинку.
Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово вказував, що коли в апеляційному порядку переглядається судове рішення за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи, то суд апеляційної інстанції передусім має з`ясувати те, чи дійсно таке рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів такої особи, та виключно у тому разі, якщо суд встановить, що таке рішення стосується прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, суд має надати оцінку іншим доводам щодо невідповідності рішення суду вимогам законності та обґрунтованості.
Вирішення питання, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі у справі, є першорядним завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, у тому числі перевіряти дотримання судом правил про підвідомчість спору. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю та, відповідно, рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові 
від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що ґрунтуються на сформульованому в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положенні про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23).
Предметом спору є визнання права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 серпня 2012 року,  ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, посилався на те, що оскарженим рішенням вирішено питання про його права та інтереси, оскільки з 02 квітня 1990 року він проживав у спірному житловому будинку.
Встановивши, що у справі, яка переглядається, предметом спору є право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , рішенням суду першої інстанції право власності на вказаний будинок визнано за  ОСОБА_2 , водночас зміна власника житлового будинку не є автоматичною підставою для припинення права користування ним осіб, які на законних підставах проживають у ньому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Посилання ОСОБА_1 на те, що  ОСОБА_2 у травні 2025 року зняла його з реєстрації місця проживання за адресою спірного житлового будинку та пред`явила до суду позовом про виселення не свідчить, що оскарженим рішенням суду першої інстанції вирішені питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 може захищати свої права, які, на його думку, порушені в межах справи № 625/220/25 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, яка перебуває у провадженні Коломацького районного суду Харківської області.
Щодо посилань ОСОБА_1 на необхідність залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, то колегія суддів звертає увагу, що статтею 54 ЦПК України визначені наслідки незалучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і ці наслідки не передбачають обов`язкового скасування рішення суду. 
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження належить відмовити.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Цимбалюк Сергій Васильович, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Коломацьке мале підприємство технічної інвентаризації, про визнання права власності.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович