Справа №638/12088/25
Провадження № 2/638/1833/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді    Подус Г.С., 
за участю секретаря Двойних А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -
встановив:
Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить виселити ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 1997 року та по сьогоднішній час Довіритель є законним власником частки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності Позивач набула відповідно до рішення Дзержинського районного суду міста Харкова (судова справа № 2 - 8694 від 1996 року та справа № 638/14220/19 від 17.02.2020 року). Досить тривалий час ОСОБА_1 працює та фактично мешкає за межами України Королівство Іспанія. У зв`язку із скрутним матеріальним становищем вимушена була надавати своє майно (вказаний вище будинок із надвірними будівлями) у тимчасове користування для підтримання порядку, вчасної оплати комунальних послуг тощо. Так, зі слів Довірителя весною 2021 року за домовленістю підтримання чистоти, порядку, повної оплати комунальних послуг та інших необхідних платежів до будинку заїхав Орендар – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом Відповідач). На момент звернення до суду із позовною заявою за комунальні послуги (електроенергія, газопостачання, водовідведення тощо) накопичилась значна сума заборгованості, а саме понад 40 000 тисяч гривень. На прохання законного власника домоволодіння – ОСОБА_1 оплатити заборгованість та звільнити її будинок Відповідач відповідає категоричною відмовою та повідомляє, що буде проживати скільки йому необхідно. Починаючи із початку 2022 року по червень поточного 2025 року Відповідач умисно використовуючи обстановку в країні достеменно розуміючи про неможливість Довірителя прибути в України категорично відмовляється не тільки сплачувати борг за використані особисто ним комунальні платежі (понад 40 000 грн.), залишати незаконно зайняте домоволодіння та ще й погрожуючи власниці переоформити та забрати її нерухоме майно у своє «законе володіння». При цьому, спочатку пропонуючи власниці викупити її майно за 70 000 тисяч доларів США, а отримавши категоричну відмову від власника Відповідач ігноруючи усі вимоги Позивача, уникаючи будь – якого спілкування продовжує протиправно використовувати чужу власність та накопичувати значні борги. Відповідач самовільно, без жодної згоди та дозволу, продовжує використовувати житловий будинок із надвірними спорудами та територією, останній не має жодного відношення до цього майна, в передбаченому законом порядку не набув жодних прав щодо житлового приміщення, в тому числі право на користування ним. Відповідач із законним власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 жодних письмових договорів найму, оренди чи користування не укладав, будь – яких грошових коштів не сплачував. Крім того, ОСОБА_2 не є членом сім`ї (родини), близьким чи будь – яким родичем ОСОБА_1 , не зареєстрований в будинку та проживає без згоди власника та інших передбачених законом підстав, внаслідок чого власнику житла ОСОБА_1 створюються суттєві перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном та вона не може здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Неодноразові звернення до правоохоронних органів (поліції, прокуратури) щодо запобіганню порушення права ОСОБА_1 на вільне володіння та розпорядження своїм особистим та законним майном результату не дали, оскільки Відповідач закривається та ховається в будинку Позивача, від спілкування переховується й уникає під різними вигаданими приводами. Як зазначено вище, Позивач є власником будинку. Однак повноту реалізації цього права обмежує проживання у будинку Відповідача – ОСОБА_2 , який зайняв житлове приміщення самовільно, без згоди власника, а також без наявності інших передбачених законом підстав. Останій постійно ігнорує вимоги власника та систематично не сплачує необхідні комунальні послуги (платежі). Виселення ОСОБА_2 з будинку відповідає вимогам закону та переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, з урахуванням обставин справи (незаконне зайняття житлового приміщення, що порушує права власника житла; поведінка Відповідача, який систематично не сплачує комунальні послуги, що негативно впливає на власника житлового приміщення) є пропорційним втручанням в право особи на житло. За наведених обґрунтованих обставин, Позивач цілком впевнений, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 із належного ОСОБА_1 житлового приміщення обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю
Ухвалою від 26.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 18.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.
Судом встановлено, що з 1997 року та по сьогоднішній час ОСОБА_1 є законним власником частки домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності Позивач набула відповідно до рішення Дзержинського районного суду міста Харкова (судова справа № 2 - 8694 від 1996 року та справа № 638/14220/19 від 17.02.2020 року)
Позивач зазначає, що з відповідачем не укладалось жодних договорів найму/оренди житлового будинку. При цьому, відповідач фактично займає її житловий будинок.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Стаття 319 ЦК України встановлює право власника володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не вчиняючи щодо свого майна дій, які суперечать закону.
Співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою майна, яка перебуває у спільній частковій власності (стаття 361 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені також статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
За статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст. 386 ЦК України).
Способом захисту порушеного права позивачем обрано виселення відповідача.
Виселення за законом можливе, зокрема, :
-у разі, коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, (ч. 1-2 ст. 116 ЖК).
-в разі, якщо особа самоправно зайняла жиле приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК)
Самоправність вселення відповідача в будинок позивачем не доведена.
Достатніх, належних доказів для виселення відповідача в порядку частин 1,2 статті 116 ЖК України позивачем в процесі розгляду справи не надано.
Посилання представника позивача на той факт, що він звертався до правоохоронних органів з метою усунення перешкод у користуванні житловим будинком, не знайшли свого підтвердження письмовими доказами, доданими до позовної заяви. 
Скрін шоти з банківського додатку про наявність у позивача заборгованості за комунальні послуги жодним чином не доводять, що така заборгованість була спричинена відповідачем.
Позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач дійсно мешкає у будинку ОСОБА_1 .
Крім того, з наданих відповідей Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова на заяви представника позивача також неможливо встановити, що такі звернення стосувались саме неправомірних дій відповідача.
Заходи попередження систематичності порушеннь правил співжиття відповідачем, які б вживались уповноваженими органами, позивачем не доведені.
Враховуючи викладене позов є недоведеним позивачем, обраний спосіб захисту права суперечить вимогам закону.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81,133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення – відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий суддя: