КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/28511/24Головуючий у І інстанції Сіромашенко Н.В.
Провадження №22-ц/824/5370/2026  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

27 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сухомудренка Ігора Олександровича на рішення Шевченківського суду м. Києва від 11 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 позивач, інтереси якого представлені адвокатом Штеренберг О.О., звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, в порядку якого: 
1) визнати за позивачем право власності на наступне майно, виділивши йому такі частки: частку нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 2068436380000; 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 928324880000; частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 37406588; 
2) визнати за ОСОБА_1 право власності на наступне майно, виділивши їй такі частки: частку нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 2068436380000; 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 928324880000; 3/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 37406588.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач за первісним позовом зазначив, що сторони перебували у шлюбі з 28.11.2011 РОКУ.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2024 шлюб між сторонами розірвано. 
Під час даного шлюбу сторони придбали майно, а саме: 
- частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 37406588, відповідно до Договору купівлі-продажу частки квартири, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 від 17.08.2012, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Скляр О.Л.; 
- 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 928324880000, яка була придбана за Договором купівлі-продажу 2/3 часток квартири, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 від 23.05.2016; 
- групу нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 2068436380000, які були придбані за договором купівлі-продажу групи нежитлових приміщень, укладеним між ПП «Агенство нерухомості «Будівельна корпорація «Ріел» та ОСОБА_1 від 25.06.2020. 
Таким чином за час перебування у шлюбі, з 28.12.2011, подружжя було придбано три об'єкти нерухомого майна, які є спільною сумісною власністю подружжя. 
Зазначає, що у зв'язку з тим, що раніше ОСОБА_1 займалася наданням косметологічних послуг, подружжя вирішили розпочати сімейний бізнес та відкрити власний косметологічний салон, для цього були придбані вищевказані приміщення. 
Вказує, що після розірвання шлюбу відповідачка організувала зустріч, на якій її представники висунули позивачу пропозицію поділу майна подружжя, за якої позивач отримує у власність лише 50% від нежитлових приміщень і при цьому відмовляється від своєї частки в іншому спільному сумісному майні, а саме - частки у двох придбаних за час шлюбу частинах квартир. 
Від даної пропозиції позивач відмовився, у зв'язку з чим вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
13.09.2024 року представником відповідачки за первісним позовом подано зустрічну позовну заяву, в мотивах якої зазначено, що на придбання спірного нерухомого майна нею витрачені особисті кошти, частину яких вона взяла в борг, що підтверджується відповідними борговими розписками. Під час шлюбу відповідач за зустрічним позовом не приймав участі у поверненні боргів, оскільки не мав достатніх доходів для їх повернення та забезпечення побуту сім'ї. 
Вказує, що відповідач за зустрічним позовом незаконно зайняв квартиру позивачки за зустрічним позовом під номером АДРЕСА_3 , внаслідок чого вона з донькою були вимушені тимчасово залишити власну квартиру та зняти іншу квартиру для проживання.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено.
Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) і ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на наступне майно:
- частину нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2068436380000;
-1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 928324880000;
-1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,50 кв.м, реєстраційний номер майна - 37406588.
Визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 )право власності на наступне майно:
- частину нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2068436380000;
-1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 55,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 928324880000;
-3/4 частини квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,50 кв.м, реєстраційний номер майна - 37406588.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 15 420 (п`ятнадцять тисяч чотириста двадцять) грн 52 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Сухомудренко І.О.
Посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції обмежився формальним розглядом справи, безпідставно відмовив в задоволенні клопотань відповідача про допит в якості свідків сторін по справі, а також свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які позичали відповідачці кошти.
Судом першої інстанції не застосовано положення частин 2, 3 ст. 70 СК України, які визначають можливість відступити від засад рівності часток подружжя, не врахував, що спільна донька залишилась проживати з матір`ю, і вони змушені орендувати житло.
Судом не враховано наявність боргових зобов`язань подружжя, не надано оцінки поданим ОСОБА_1 розпискам про отримання в борг грошових коштів.
Здійснюючи поділ майна, суд першої інстанції навіть не визначив розмір ідеальних часток позивача і відповідача в нежитловому приміщенні (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 .
Таким чином, судом не здійснено поділ майна в натурі, не враховано інтереси дитини, не проаналізовано подільність чи неподільність майна та не вжито заходів до встановлення об`єктивної істини у справі.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому звертає увагу апеляційного суду на те, що всі доводи скаржниці не спростовують головного - факту придбання спірного майна подружжям у спільну сумісну власність, що безпосередньо вбачається зі змісту правовстановлюючих документів.
Так, зі змісту договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна вбачається, що таке майно придбається за спільні кошти подружжя і таке майно буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Усі договори купівлі-продажу були укладені за наявності нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_2 , у яких він дав згоду на укладення таких правочинів. 
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставної, на думку ОСОБА_1 , відмови суду у допиті сторін по справі в якості свідків, оскільки обставини, які вони мали підтвердити як свідки, викладені сторонами в заявах по суті справи.
Вказує також, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про допит свідків для підтвердження обставин, зокрема, особистого зобов`язання ОСОБА_1 (розписок) та повернення особистих коштів ОСОБА_1 , оскільки згідно сталої судової практики та правових позицій Верховного Суду факт передачі або повернення грошових коштів за договором позики не може бути підтверджених показаннями свідків, такі обставини підтверджуються виключно письмовими доказами.
Окремо представник позивача звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що судом першої інстанції було зобов'язано відповідачку надати оригінали боргових розписок, оскільки стан наданих суду копій робить їх практично нечитабельними. Однак, ОСОБА_1 так і не надала суду оригіналів означених розписко, саме тому суд і не взяв до уваги їх копії, справедливо керуючись ч. 6 статті 95 ЦПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для відступу від засад рівності часток при поділі майна, представник позивача зазначає, що ні в суді першої інстанції, ані в тексті апеляційної скарги відповідачкою не наведено жодної з обставин, яка відповідно до вимог чинного законодавства, могла би слугувати підставою для відступу від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Доводи скаржниці про те, що суд не взяв до уваги той факт, що спірне майно використовується нею для здійснення підприємницької діяльності і є неподільним, вважає необґрунтованими та нічим не підтвердженими.
У судовому засіданні відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сухомудренко І.О. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та його представник - адвокат Штеренберг О.О. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.12.2011 між сторонами у даній справі було укладено шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2024 (Справа №761/13689/24).
У період шлюбу сторонами по справі було придбано майно, а саме: 
- частки квартири під номером АДРЕСА_4 ; 
- 2/3 частини квартири під номером АДРЕСА_5 
- група нежитлових приміщень, загальною площею 57,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 4-8.
На підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 17.08.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Склярем О.Л. за реєстровим №2853, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на частку квартири під номером АДРЕСА_3 (загальна площа 50,50 кв. м., житлова площа 28,70 кв.м.).
Отже, спірні частини вказаної квартири була набута відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 .
Інша частини вказаної квартири була отримана ОСОБА_1 до укладання шлюбу з ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 02.12.2004, виданого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією, на підставі розпорядження (наказу) від 02.12.2004 № 3921.
На підставі договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири від 23.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сахман Т.В. за реєстровим №1465, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на 2/3 частки квартири під номером АДРЕСА_2 (загальна площа 55,5 кв. м., житлова площа 29,0 кв.м.).
Відповідно до п. 11 вказаного договору, покупець купує вищевказані 2/3 частки квартири за спільні гроші подружжя і ці 2/3 частки квартири будуть об'єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згода купівлю 2/3 часток квартири надана чоловіком Покупця - ОСОБА_2 , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом КМНО Сахман Т.В. 23 травня 2016 року за реєстровим № 1464.
На підставі договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 25.06.2020, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петрушком Р.С. за реєстровим №1571, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на групу нежитлових приміщень, загальною площею 57,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 4-8.
Отже, спірна група нежитлових приміщень була набута відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 .
Як встановлено по справі, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не домовилися про порядок поділу спільного нерухомого майна.
Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що право власності на спірну частину квартири АДРЕСА_3 ; спірні 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , та групу нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 за відповідачем за первісним позовом зареєстровано в період перебування в шлюбі і набуто ними за час шлюбу. Стороною відповідача за первісним позовом в суді не спростовано презумпцію набуття майна в спільну сумісну власність подружжя за час шлюбу (ст. 60 СК України). Належних, допустимих та достатніх доказів того, що вказане спірне майно придбане виключно за кошти відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 та для ведення її особистої підприємницької суду надано.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третьої статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.
Судом першої інстанції встановлено, що право власності на спірну частину квартири АДРЕСА_3 ; спірні 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , та групу нежитлових приміщень (приміщення 4-8) в будинку АДРЕСА_1 за відповідачем за первісним позовом зареєстровано в період перебування в шлюбі і набуто ними за час шлюбу.
Стороною відповідача за первісним позовом в суді не спростовано презумпцію набуття майна в спільну сумісну власність подружжя за час шлюбу (ст. 60 СК України). Належних, допустимих та достатніх доказів того, що вказане спірне майно придбане виключно за кошти відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 суду не надано.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні відповідача ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про допит позивача та відповідача в якості свідків.
Так, відповідно до частини першої статті 92 ЦПК України, сторони, треті особи та їх представники можуть бути допитані як свідки лише за їхньою згодою.
Проте, суд має право відмовити у такому допиті, якщо обставини, які вони мають підтвердити, вже викладені у заявах по суті справи. 
Згідно зі статтею 174 ЦПК України, основними засобами викладення обставин справи є заяви по суті (позов, відзив, відповідь на відзив, заперечення).
Оскільки сторони скористалися своїм правом на подання письмових заяв, їхній усний допит призвів би лише до дублювання вже наявної інформації, що суперечить принципу процесуальної економії (забезпечення розгляду справи у розумні строки). 
Суд самостійно визначає достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи. 
Допит сторін у якості свідків є доречним коли існує суперечність між письмовими доказами, яку неможливо усунути інакше, або коли обставини справи стосуються особистих немайнових стосунків, де свідчення особи є першоджерелом (наприклад, справи про моральну шкоду). 
У майнових спорах, яким є цей спір, юридичні факти підтверджуються документально (платіжні доручення, договори, розписки), а позиції сторін чітко викладені письмово у заявах по суті справи, відсутність їхнього усного допиту не є порушенням принципу повноти розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови суду у задоволенні клопотання про допит свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Так, звертаючись із заявою про допит зазначених свідків до суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Світличний О.С. обґрунтовував заяву тим, що вказані особи можуть підтвердити обставини, зокрема щодо особистого зобов`язання ОСОБА_1 (розписок) та повернення особистих коштів.(а.с. 86 том 2)
Як вбачається зі змісту протоколу судового засідання від 21 лютого 2025 року, суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні цієї заяви представника відповідачки, оскільки факт отримання грошей в борг та їх повернення мають бути підтверджені певними засобами доказування. Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, відповідно до якої поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. 
Така позиція, зокрема, викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18. 
Таким чином, відмова суду у допиті свідків за клопотанням представника відповідачки є правомірною з огляду на вимоги статті 78 та статті 91 ЦПК України, оскільки факт передачі або повернення грошових коштів за договором позики (розпискою) не може підтверджуватися показаннями свідків. Такі обставини мають підтверджуватися виключно письмовими доказами (договорами, розписками, банківськими виписками).
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом належної оцінки поданим ОСОБА_1 письмовим доказам, зокрема борговим розпискам, апеляційний суд також не приймає до уваги, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. за допомогою системи «Електронний суд» подала до суду першої інстанції клопотання, в якому заявила про свої сумніви у достовірності наданих відповідачкою розписок про отримання у борг коштів і попросила суд витребувати у відповідачки оригінали цих документів.
Ухвалою суду першої інстанції від 21 лютого 2025 року зобов`язано відповідача надати оригінали описаних вище розписок, що відображено у протоколі судового засідання.
Однак, вимоги вказаної ухвали відповідачкою ОСОБА_1 не виконано оригіналів означених розписок суду не подано.
Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції правомірно, керуючись частиною 6 статті 95 ЦПК України, не взяв до уваги подані ОСОБА_1 копії документів.
Апеляційний суд також зазначає, що Верховний Суд звертав увагу на те, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважував, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №215/1191/17 (провадження № 61-9767св22), постанову Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19).
Загалом обставини, покладені в основу доводів апеляційної скарги, були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім дослідженим доказам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Не можуть бути також взяті до уваги твердження скаржниці про те, що при поділі майна судом першої інстанції не було враховано обставини спільного проживання спільної дитини ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з матір`ю. 
Так, відповідно до частин 2, 3 статті 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Доказів на підтвердження наявності визначених законом істотних обставин для відступу від засади рівності часток подружжя, ОСОБА_1 ні суду першої, ані апеляційної інстанції, надано не було.
Більш того, зазначені обставин не досліджувались судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтовувала ними свої заперечення та вимоги за зустрічним позовом.
Апеляційний суд також звертає увагу на ту обставину, що звертаючись до суду першої інстанції із зустрічним позовом про визнання спірного майна особистою приватною власністю, ОСОБА_1 не наведено і не доведено існування жодної із обставин, які можуть бути підставою для відступу від засад рівності часток. Навпаки, остання заперечувала правовий статус спірного майна як спільного сумісного майна подружжя, вказуючи на неможливість його поділу.
Посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції не врахував наявність спільних боргових зобов`язань позивача і відповідачки, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини виходять за межі предмету спору у даній справі.
З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а також витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, апеляційнй суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сухомудренка Ігора Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського суду м. Києва від 11 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 08 червня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб