Справа № 748/1021/26 	Головуючий у 1 інстанції Кухта В.О. 	
Провадження № 33/4823/497/26 	  	
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП  	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд у складі головуючого судді Сиволапа Д.С., з участю захисника Чикилевської О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року, 

ВСТАНОВИВ:
Цією постановою:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 ,
притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Місцевим судом встановлено, що 20 березня 2026 року, о 23 годині 23 хвилин, ОСОБА_1 на а/д Південний під`їзд до м. Чернігова, 1 км., керував транспортним засобом «ВАЗ 21043», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на визначення стану сп`яніння, зі згоди водія, у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки із застосуванням приладу «Drager», результат тесту – 1,51‰, чим ОСОБА_1 порушив п. 2.9«а» Правил дорожнього руху.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову місцевого суду скасувати як незаконну, а провадження в справі закрити на підставі п. 4 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що керування транспортним засобом мало місце у зв`язку з виконанням ним службового завдання, пов`язаного з обороною держави від збройної агресії російської федерації, тому виконуючи наказ командира, пов`язаний з відсіччю цієї агресії, керував автомобілем саме з цією метою, тобто знаходився в ситуації крайньої необхідності. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував: щире визнання вини, позитивну характеристику з місця служби, відсутність негативних наслідків у вигляді ДТП чи шкоди іншим особам. Звертає увагу на те, що він не ухилявся від проходження огляду, а пройшов як на місці, так і у закладі охорони здоров`я, що свідчить про відсутність умислу на уникнення відповідальності.
Будучи повідомленим про час та місце розгляду справи ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явився, його інтереси в судовому засіданні представлені захисником Чикилевською О.В., що розгляду справи не перешкоджає. 
Заслухавши пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, зокрема, за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Відповідно до п.2.9«а» Правил дорожнього руху, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно п.6 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 № 1452/735, огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом, а також лікарем закладу охорони здоров`я. 
Відповідно до ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. 
Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №620163 від 20.03.2026 року, ОСОБА_1 20 березня 2026 року, о 23 годині 23 хвилин, на а/д Південний під`їзд до м. Чернігова, 1 км., керував транспортним засобом «ВАЗ 21043», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на визначення стану сп`яніння, зі згоди водія, у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки із застосуванням приладу «Drager», результат тесту – 1,51‰, чим ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.5).
Отже, даний протокол є документом, що офіційно засвідчує факт учинення неправомірних дій, і є одним з джерел доказів, у силу положень ст. 251 КУпАП. 
Як убачається з інформації з роздруківки приладу Alcotest Drager 7510 ARLМ 0352, результат продування ОСОБА_1 зазначеного спеціального технічного приладу становить 1,51‰, з яким останній погодився та власноручно зазначив «з результатом згоден» (а.с.6).
Як слідує з переглянутого апеляційним судом відеозапису з нагрудної камери поліцейського, працівниками поліції був зупинений автомобіль під керуванням ОСОБА_1 . Під час спілкування з ним у поліцейських виникла підозра про перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння, про що йому було озвучено. Після чого йому було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер», водій погодився. Результат тесту виявився позитивним – 1,51‰. Будь-яких зауважень з приводу проведеного огляду на стан сп`яніння та отриманого результату огляду ОСОБА_1 не висловлював. Працівниками поліції водію були роз`яснені права, передбачені ст.268 КУпАП, після чого складено протокол за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Що стосується доводів апеляційної скарги про закриття справи через те, що апелянт, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, був вимушений сісти за кермо транспортного засобу у зв`язку з необхідністю виконання розпорядження командування, то на думку суду апеляційної інстанції, вони не є переконливими, з огляду на таке.
Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Суд критично відноситься до доводів ОСОБА_1 про те, що він діяв в стані крайньої необхідності, оскільки з відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається, що останній на місці зупинки транспортного засобу не зазначав, що він сів за кермо транспортного засобу з метою виконання невідкладного завдання, поставленого його керівництвом, при цьому, вів себе досить спокійно, не вказував, що діє у стані крайньої необхідності та лише зазначав, що їде додому в Чернігів. 
Посилання апелянта на лист начальника служби РЕБ військової частини НОМЕР_2 згідно якого ОСОБА_1 був викликаний до місця постійної дислокації підрозділу для отримання бойового розпорядження по знешкодженню повітряних цілей не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_1 під час складання протоколу не зазначав, що виконує бойове розпорядження та має усунути певну небезпеку. Також відсутні дані, що виконання отриманого бойового розпорядження вимагало від ОСОБА_1 саме керувати транспортним засобом.
Також суд має суттєві зауваження до даного листа, що не дозволяють визнати його належним та допустимим доказом у справі. 
Так, лист виконаний на гербовому бланку в/ч НОМЕР_2 , однак підписаний не командиром або одним з його заступників, а начальником служби РЕБ, який на думку суду, не має права підпису документів від імені військової частини. Крім того даний лист не має реєстраційного номеру, який є обов`язковим реквізитом для такого документа. 
Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи - у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б не були предметом дослідження в суді першої інстанції, або порушень судом вимог матеріального або процесуального закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для зміни або скасування судового рішення.
Відтак, доводи ОСОБА_1 про те , що він діяв в стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу. Таку позицію ОСОБА_1 слід розцінювати, як намагання уникнути установленої законом відповідальності за скоєне. 
Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.2.9 «а» Правил дорожнього руху, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
У свій скарзі апелянт також не погоджується з накладеним місцевим судом на нього адміністративним стягненням та вважає, що штраф у розмірі 17000 грн. вже є суттєвим покаранням та достатнім для досягнення мети адміністративного стягнення, а позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік є надмірним з огляду на відсутність наслідків та статус військовослужбовця та потребу виконання бойових завдань. 
Відповідно до ст.33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
За змістом ч.1 ст.130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Із аналізу вказаної норми закону убачається, що санкція ч.1 ст.130 КУпАП не є альтернативною, а передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу поєднаного із позбавленням права керування транспортними засобами.
У цьому разі, загальні засади призначення адміністративного стягнення не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення - у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Тобто, у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом. А тому, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування аналогії права, про що просить захисник в апеляційній скарзі.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Отже, стягнення ОСОБА_1 призначено з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП, у повній відповідності до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності.
За таких обставин, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її зміни чи скасування.
Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року щодо нього - без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя	Д. С. Сиволап