Справа № 629/4124/26
Номер провадження 2/629/1784/26 
Р I Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.06.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Солодовник І.С.,
при секретарі – Чередниченко М.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Лозова Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Смірнова Наталія Андріївна до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третьої особи без самостійних вимог - Філії «УЗ вагон-сервіс» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію по інвалідності, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію по інвалідності, середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій зазначає, що ОСОБА_1 з 03.01.1997 р. по 03.12.2024 р. перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця». 
Згідно з наказом виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця» № 873/ОС від 03.12.2024 року ОСОБА_1 звільнено 03.12.2024 р. з посади електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах 4 розряду, вагонобудівного цеху (виробничий персонал) за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ група). Вищевказаним наказом передбачено виплату 5 (п`ять) середньомісячних заробітків (посадових окладів), згідно з п. 6.30 Колективного договору, які в день звільнення виплачені не були. В той же час, згідно з зазначеним наказом виплату повинні провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Також зазначає, що в інтересах позивача до адміністрації виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця» направлявся адвокатський запит щодо встановлення сум, які виплачені ОСОБА_1 при звільненні та які залишаються невиплаченими. Згідно з відповіддю ВП «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон сервіс» АТ «Укрзалізниця» № ВП ПВРЗ-19/195 від 10.04.2026 року убачається, що відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України, та за статтею 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця. Однак, вказаний закон набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14 березня 2022 року у правління АТ «Укрзалізниця» правових підстав не було. Вищезазначений Закон положень про зворотну дію Закону в часі не містить.
Вказала, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою усунути причини виникнення заборгованості по заробітній платі та здійснити йому виплату. У відповідь на зазначені звернення відповідач запевняв, що заборгованість буде погашена у повному обсязі найближчим часом, наполягав на відсутності підстав для занепокоєння та переконливо стверджував, що всі належні виплати будуть здійснені. З огляду на такі запевнення, позивач добросовісно очікував виконання відповідачем своїх обов`язків та утримувався від звернення до суду, розраховуючи на добровільне врегулювання ситуації. Однак, всупереч наданим обіцянкам, відповідач своїх зобов`язань не виконав, заборгованість по заробітній платі не погасив, чим порушив трудові права позивача. У зв`язку з викладеним, позивачем було пропущено встановлений законом строк звернення до суду. Водночас зазначені обставини свідчать про наявність поважних причин такого пропуску, оскільки позивач обґрунтовано розраховував на добровільне виконання відповідачем своїх зобов`язань.
Крім того, на даний час відповідно до наказу (розпорядженню) № 873/ОС від 03.12.2024 р. щодо строків проведення виплат, окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» не видано. Таким чином, відповідачем грубо порушено трудові права ОСОБА_1 , які потребують поновленню та захисту в судовому порядку. Викладене свідчить про неправомірну поведінку відповідача, що полягає у невиплаті при звільненні на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги в розмірі 5 (п`ять) середньомісячних заробітків.
Крім того, згідно з відповіддю (№ ВП-ПВРЗ-19/195 від 10.04.2026) наданої на адвокатський запит від 30.03.2026 р., а саме з довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 убачається, що у зв`язку з довготривалим перебуванням останнього на лікарняному, періоди жовтень 2024 року та листопад 2024 року не враховуються для розрахунку середнього заробітку.
У зв`язку з цим, 14 квітня 2026 року до виробничого підрозділу був направлений повторний адвокатський запит з проханням надати належним чином завірені довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за серпень та вересень 2024 р. Водночас зазначалося, що у разі наявності обставин, які унеможливлюють проведення відповідного розрахунку за зазначені періоди, здійснити розрахунок середньої заробітної плати за ті місяці, за які це є можливим. Проте, згідно з відповіддю (№ ВП-ПВРЗ-19/219 від 21.04.2026) наданої на повторний адвокатський запит від 14.04.2026 р., довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату були продубльовані з попередньої наданої відповіді. 29.04.2026 р. та 11.05.2026 р. були направлені повторні адвокатські запити, щодо надання довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 . І тільки 13.05.2026 р. на електронну адресу адвоката була направлена відповідь № ВП ПВРЗ-19-265 від 13.05.2026 р. 
У зв`язку з чим, позивач звертається до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду та просить визнати причини його пропуску поважними.
Так, відповідно до довідки про розмір матеріальної допомоги від 07.04.2026 р. наданої на адвокатський запит, розмір матеріальної допомоги, яка належала при звільненні ОСОБА_1 становить 116875 грн 80 коп. Також, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців, за період з 04.12.2024 р. по 03.06.2025 р. (130 робочих днів) у розмірі 45978 грн 40 коп. та невиплачену одноразову матеріальну допомогу до щорічної відпустки за 2023 р. у сумі 3350 грн.
У зв`язку з викладеним, представник позивача просить суд поновити строк звернення до суду для подання позовної заяви та визнати причини його пропуску поважними; стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу при звільненні працівників з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ група) у розмірі 5 середньомісячних заробітків в сумі 116875 грн 80 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в період з 04.12.2024 р. по 03.06.2025 р. (шість місяців) у сумі 45978 грн 40 коп.; одноразову матеріальну допомогу до щорічної відпустки за 2023 р. у сумі 3350 грн.; судові витрати у сумі 5000 грн. за послуги адвоката.
03.06.2026 р. через систему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі. В обґрунтування вказала, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, -у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні позивач фактично отримав 03.12.2024 р., таким чином, тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні розпочав свій відлік з 04.12.2024 р., а закінчився – 04.03.2025 р.. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся до суду шляхом подання позовної заяви через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 13.05.2026 р., а відтак вбачається, що строк на звернення до суду позивачем пропущено. Основною і єдиною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом позивач називає своє очікування проведення роботодавцем остаточного розрахунку, оскільки після звільнення керівництво запевнило у здійсненні найближчим часом виплати належних йому коштів, у зв`язку з чим, він утримався від своєчасного звернення до суду. Вказана обставина не може вважатися такою, що пов`язана з істотними труднощами та об`єктивно перешкоджала чи робила неможливим своєчасне звернення до суду. Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність у застосуванні норм щодо дотримання строків звернення до суду. Це означає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування єдиних критеріїв оцінки поважності пропуску визначених законодавством строків. Крім того, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Річний строк, установлений ст. 234 КЗпП України, (преклюзивним) і поновленню не підлягає, є граничним. Письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні позивач фактично отримав 03.12.2024 р., річний строк закінчився – 04.12.2025 р., а з позовом представник позивача звернувся – 13.05.2026. р. Зазначене є самостійною підставою для відмови у позові, не зважаючи на його обґрунтованість.
Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та при звільненні на пенсію зазначила, що між адміністрацією філії «Панютинський вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» і профспілковим комітетом філії «Панютинський вагоноремонтний завод» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» укладено Колективний договір на 2013-2015 роки, пролонгований на 2024 рік (далі – колективний договір). Відповідно до наказу про припинення трудового договору від 03.12.2024 № 873/ ОС позивача було звільнено з 03.12.2024 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ група). Умовами колективного договору передбачені виплати працівникам інших додаткових виплат та матеріальної допомоги, але з 14.03.2022 р. Правлінням АТ «Укрзалізниця» на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, керуючись ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», було прийнято рішення про призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів. Таким чином, з березня 2022 р. інші додаткові виплати, передбачені колективними договорами, були призупинені, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Тобто, дія призупинення виплат, була здійснена на легітимних підставах і у встановлений спосіб. Виплата інших додаткових виплат саме призупинена, а не відмінена. І той факт, що матеріальну допомогу позивач отримає після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», підтверджується проставленням позивачем підпису в наказі про припинення трудового договору від 03.12.2024 № 873/ОС в графі «З наказом ознайомлений». 
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку посилалась на постанову Верховного Суду від 11.10.2021 р. у справі № 757/1997/20-ц, де суд дійшов висновку: «Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини справи, істотність диспропорції заявленої позивачем суми, що підлягає стягненню, нетривалий період затримки розрахунку, врахувавши те, що у разі присудження позивачу до виплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у заявленій сумі можуть бути порушені права інших працівників АТ «Українська залізниця» на оплату їх праці, обґрунтовано застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши його у розмірі 18 130,00 грн, тобто 1% від заявленої позовної вимоги». Отже, Верховний Суд визнав можливим стягнення на користь колишнього працівника АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1% від заявленої позовної вимоги. При цьому, станом на 2021 рік в Україні не було введено воєнний стан та не здійснювалась широкомасштабна збройна агресія рф щодо України, а інфраструктура АТ «Укрзалізниця» (далі – Товариство) не зазнавала таких руйнувань. Інфраструктура АТ «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а Товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо. Загальновідомою є інформація, що АТ «Укрзалізниця» за 9 місяців 2025 року отримало чистий збиток 7,3 млрд грн. В умовах збройної агресії рф проти України усі витрати мають бути орієнтовані на підтримку забезпечення спроможності Товариства виконувати завдання Міністерства оборони України щодо перевезення військових вантажів та захисту критичної інфраструктури, підтримки працівників, які безпосередньо здійснюють оборону країни, або постраждали від війни, що повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду. Згідно з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду від 14.05.2025 у справі №440/14216/23, в умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету. Згідно зі статтею 2525 КЗпП України, досягнення і втрати в роботі підприємства безпосередньо позначаються на рівні госпрозрахункового доходу колективу, благополуччі кожного працівника. Передбачена ст. 117 КЗпП України компенсаційна виплата не повинна бути спрямована на збагачення одного працівника. Якщо допущені роботодавцем порушення у проведенні повного розрахунку при звільненні все-таки будуть встановлені судом, то просить застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір середнього заробітку на час затримки розрахунку.
Щодо визначення третьої особою – філію, вказує, що філія «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, тому не має самостійної цивільної чи процесуальної дієздатності. Через відсутність статусу юридичної особи Філія не може виступати третьою особою в судових спорах, оскільки сторонами (стороною, третіми особами) є безпосередньо юридична особа на матеріальні права чи обов`язки щодо іншої сторони може вплинути рішення суду (а.с. 51-60).
05.06.2026 р. через систему «Електронний суд» представником відповідача подано відповідь на відзив, в якому представник вказала, що посилання представника відповідача на протокол засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як на законну підставу для невиплати ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану», є безпідставним, оскільки правових підстав для ухвалення такого рішення у правління відповідача не було. Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, то останні є безпідставними та такими, що не враховують фактичні обставини справи. Так, після звільнення ОСОБА_1 неодноразово звертався до представників відповідача щодо проведення остаточного розрахунку та виплати належних йому коштів. При цьому керівництвом відповідача неодноразово надавалися запевнення ОСОБА_1 про те, що відповідні виплати будуть здійснені найближчим часом, у зв`язку із чим, позивач обґрунтовано очікував добровільного виконання відповідачем свого обов`язку. Позивач тривалий час пропрацював у структурі, сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у тому числі в умовах воєнного стану та постійної небезпеки, а тому мав підстави довіряти роботодавцю та розраховувати на добросовісне виконання ним своїх зобов`язань перед працівниками. Окрім того, варто зауважити, що ОСОБА_1 не є юридично обізнаною особою, не має спеціальних знань у сфері трудового законодавства та обґрунтовано покладався на запевнення відповідача щодо добровільного проведення остаточного розрахунку. При цьому відповідачем не було роз`яснено позивачу ані строки звернення до суду, ані можливі наслідки їх пропуску, а також не повідомлено про необхідність невідкладного судового захисту його прав. За таких обставин, позивач, добросовісно очікуючи виконання відповідачем своїх обов`язків, не міг повною мірою усвідомлювати юридичні наслідки несвоєчасного звернення до суду. Фактично саме запевняння відповідача у майбутній виплаті належних йому коштів, стала причиною несвоєчасного звернення до суду. Більше того, позивач вважає, що подібні дії відповідача мають системний характер та спрямовані на створення ситуації, за якої працівники, сподіваючись на добровільне погашення заборгованості, пропускають строки звернення до суду, після чого відповідач посилається на їх пропуск як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, пропуск строку звернення до суду був зумовлений об`єктивними причинами, які виникли внаслідок поведінки самого відповідача, а тому наявні підстави для його поновлення. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач дійсно усвідомлює складне фінансове становище АТ «Укрзалізниця», пов`язане із наслідками збройної агресії рф проти України, руйнуванням інфраструктури та значними витратами підприємства. Разом із тим, наведені обставини не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку дотримуватися трудових прав працівників та проводити своєчасний розрахунок при звільненні. Позивач, незважаючи на небезпеку, воєнний стан та складні умови праці, продовжував виконувати свою роботу та належним чином здійснював трудові обов`язки. Відтак, він має повне законне право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 КЗпП України. Посилання відповідача на складне фінансове становище не спростовують факту порушення трудових прав позивача та не можуть перекладати негативні наслідки господарської діяльності підприємства на працівника, який сумлінно виконував свою роботу. На теперішній час розрахунок з ОСОБА_1 щодо належних йому при звільненні сум, не проведений (а.с. 61-65).
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, представник у відповіді на відзив просила розгляд справи проводити у її відсутність та відсутність позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає (а.с. 63).
Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі відповідача та його представника, позовні вимоги не визнає та підтримує заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву (а.с. 67).
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив (а.с. 66).
Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, доходить до такого.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 03.01.1997 р. по 03.12.2024 р. перебував у трудових відносинах з виробничим підрозділом «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 10-14).
Наказом (розпорядження) № 873/ОС від 03.12.2024 р. про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено 03.12.2024 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ група) на підставі ст. 38 КЗпП. Вказаним наказом постановлено виплатити передбачені колективним договором 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів). Виплати провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» (а.с. 15).
В день звільнення, передбачені виплати при звільнені позивачу сплачені не були, що підтверджується письмовим повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 03.12.2024 р. (а.с. 16).
Між адміністрацією і профспілковим комітетом Філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» укладено Колективний договір на 2013-2015 роки, дію якого продовжено до кінця 2025 року (із змінами та доповненнями), відповідно до п. 6.30 якого при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачується одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи в галузі: більше 10 років - 3 середньомісячних заробітків. У разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в залежності від стажу роботи в галузі: для чоловіків з 25 до 30 років – 2 середньомісячних заробітків (а.с. 17-22).
Згідно з довідками Виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» АТ «Українська залізниця» від 07.04.2026 р. та 08.04.2026 р., матеріальна допомога, яка належала при звільнені ОСОБА_1 , становить 116875 грн 80 коп., одноразова матеріальна допомога до щорічної відпустки за 2023 р. – 3350 грн (а.с. 27, 28).
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно з ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно до ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії, соціально-побутові пільги.
Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
При цьому, системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24 лютого 2022 року.
Із листа Виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ вагон-сервіс» АТ «Українська залізниця» від 10.04.2026 р. № ВП ПВРЗ 19/195, убачається, що відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с. 25).
Отже, оскільки виплати, що є предметом спору у цій справі, передбачені пунктами Колективного договору, їх призупинення відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.
При цьому, положеннями статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення.
Статтями 4 та 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлені особливості звільнення працівників у період дії воєнного стану. При цьому, зазначеними статтями не передбачено змін щодо розрахунку з працівниками при звільненні.
Зупинення окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не може слугувати підставою для відмови у проведенні повного розрахунку з працівником у разі його звільнення.
Натомість відповідач поставив питання щодо нарахування та виплати всіх сум, належних позивачу при звільненні (ст. 116 КЗпП України), у залежність від завершення чи скасування воєнного стану, можливого поліпшення фінансового становища АТ «Укрзалізниця» та відповідного рішення його керівництва. 
Фактично це означає відкладення виконання майнових зобов`язань на невизначений строк та прив`язку до умов, які можуть ніколи не настати. Така позиція порушує принцип «легітимних очікувань», оскільки позивач обґрунтовано розраховував на отримання всіх належних йому виплат у день звільнення. Встановлення залежності від непередбачуваних чинників позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати своє право та у подальшому ускладнює чи навіть робить неможливим судовий захист порушених трудових і соціальних гарантій.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст. 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Як на підстави поважності пропуску строків звернення до суду позивач та його представник посилається на те, що після звільнення ОСОБА_1 неодноразово звертався до представників відповідача щодо проведення остаточного розрахунку та виплати належних йому коштів. При цьому керівництвом відповідача неодноразово надавалися запевнення ОСОБА_1 про те, що відповідні виплати будуть здійснені найближчим часом, у зв`язку із чим, позивач обґрунтовано очікував добровільного виконання відповідачем свого обов`язку. Позивач тривалий час пропрацював у структурі, сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у тому числі в умовах воєнного стану та постійної небезпеки, а тому мав підстави довіряти роботодавцю та розраховувати на добросовісне виконання ним своїх зобов`язань перед працівниками. Окрім того, ОСОБА_1 не є юридично обізнаною особою, не має спеціальних знань у сфері трудового законодавства та обґрунтовано покладався на запевнення відповідача щодо добровільного проведення остаточного розрахунку. При цьому відповідачем не було роз`яснено позивачу ані строки звернення до суду, ані можливі наслідки їх пропуску, а також не повідомлено про необхідність невідкладного судового захисту його прав. За таких обставин позивач, добросовісно очікуючи виконання відповідачем своїх обов`язків, не міг повною мірою усвідомлювати юридичні наслідки несвоєчасного звернення до суду. Фактично саме запевняння відповідача працівників у майбутній виплаті належних їм коштів, стала причиною несвоєчасного звернення до суду. За таких обставин, пропуск строку звернення до суду був зумовлений об`єктивними причинами, які виникли внаслідок поведінки самого відповідача (а.с. 63).
За загальним правилом перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на цивільний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 було звільнено з роботи 03.12.2024 р. на підставі наказу (розпорядження) № 873/ОС від 03.12.2024р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ група). Копію наказу позивач отримав особисто під підпис безпосередньо в день звільнення — 03.12.2024 р. 
У вказаному наказі про припинення трудового договору було зазначено про виплату позивачу 5 середньомісячних заробітків, передбачених колективним договором.
Таким чином, з 03.12.2024 р. позивач був повідомлений про суми, які підлягають виплаті йому при звільненні, а тому початок відліку строку на звернення до суду в цьому випадку розпочався з дня отримання позивачем копї наказу про припинення трудового договору, а саме з 04.12.2024 р., проте до суду позивач звернувся 13.05.2026 р.
Направлення позивачем через свого представника до відповідача заяви та отримання листа не змінює моменту, з яким законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, а свідчить лише про час, коли позивач виявив зацікавленість до стану своїх прав та почав вчиняти активні дії щодо реалізації своїх прав і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а фактично є штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.
Окрім того, суд, не заперечуючи того, що ОСОБА_1 після звільнення (отримання наказу про припинення трудового договору) також вправі звернутися до відповідача із заявою щодо отримання інформації про належні йому виплати, про те, як вони обраховані, або про підстави не проведення нарахування чи неналежного нарахування таких виплат. Однак уважає, що таке звернення до відповідача має бути здійснено без зайвих зволікань та до спливу встановленого законом строку звернення до суду.
Звільнившись з роботи 03.12.2024 р, позивач лише 30.03.2026 р. через свого представника звернувся із заявою до відповідача про виплату спірних сум.
Правовий висновок про необхідність застосування тримісячного строку для звернення колишнього працівника до суду викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 р. у справі № 306/2708/23, 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). 
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Річний строк, установлений ст. 234 КЗпП України, є граничним (преклюзивним) і поновленню не підлягає.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22.
Суд бере до уваги, що матеріали справи містять докази отримання позивачем 03.12.2024 р. копії наказу (розпорядження) № 873/ОС від 03.12.2024 року про припинення трудового договору (контракту). У зазначеному наказі міститься вказівка про необхідність виплати передбаченої колективним договором матеріальної допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків. Водночас у повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні вказані виплати не зазначені. Отже, перебіг строку звернення до суду розпочався 04.12.2024 року. 
Разом з тим, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 13.05.2026 року, тобто тоді, коли з дня отримання копії наказу про звільнення минуло більше одного року. Ця обставина, відповідно до статті 234 КЗпП України, унеможливлює поновлення пропущеного строку. Як наслідок, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності (ІІ групи) в розмірі 5 середньомісячних заробітків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також одноразової матеріальної допомоги до щорічної відпустки за 2023 рік задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі, суд зазначає про таке.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», таким чином, керуючись частиною 6 статті 141 ЦПК України, судові витрати належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 223, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Смірнова Наталія Андріївна до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третьої особи без самостійних вимог - Філії «УЗ вагон-сервіс» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію по інвалідності, середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Сторони справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», адреса: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ЄДРПОУ 40075815.
Третя особа: Філія «УЗ вагон-сервіс» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод», адреса: Харківська область, Лозівський район, с-ще Лиманівка, вул. Заводська, буд. 5, ЄДРПОУ 45462724.
Повний текст рішення складений 29.06.2026 р.

Суддя:           І.С. Солодовник