ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2371/25  Номер провадження 22-ц/814/701/26	Головуючий у 1-й інстанції Подмаркова Ю. М.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів Дорош А.І., Лобова О.А.
секретар: Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Полтави від 22 серпня 2025 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами зберігання, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Полтави з позовом до ОСОБА_2 з вимогами:
- стягнути з відповідача на користь позивача збитки за договорами відповідального зберігання від 01.12.2017 та від 01.12.2022 у загальній сумі 1 000 000,00 доларів США, що еквівалентно 41 061 000,00 грн;
- стягнути з відповідача на користь позивача штраф за договором відстрочення виконання зобов`язання від 19.02.2024 в загальній сумі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 8 322 000,00 грн;
- стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних за договором відстрочення виконання зобов`язання від 19.02.2024 в загальній сумі 25 198,51 доларів США, що еквівалентно 1 048 509,99 грн;
- судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.12.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір відповідального зберігання грошових коштів в сумі 250 000 доларів США в спрощеній формі шляхом надання ОСОБА_2 розписки на ім`я ОСОБА_1 . Сторони договору відповідального зберігання грошових коштів визначили, що грошові кошти будуть зберігатися до моменту пред`явлення ОСОБА_1 вимоги про повернення коштів повністю або частково.
В подальшому, 01.12.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір відповідального зберігання грошових коштів в сумі 750000 доларів США в спрощеній формі шляхом надання ОСОБА_2 розписки на ім`я ОСОБА_1 . Сторони договору визначили, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошові кошти протягом трьох днів з моменту звернення ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошових коштів у повному обсязі.
08.12.2023 ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу про повернення всієї суми коштів. Проте, 11.12.2023 ОСОБА_2 листом повідомив її про неможливість повернення грошових коштів переданих йому на зберігання через вилучення їх у нього в ході обшуку 16.11.2023.
19.02.2024 сторони уклали договір про відстрочення виконання зобов`язання до моменту набрання чинності судовим рішенням Київського апеляційного суду за апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024 у справі №757/55552/23-к. Визначена відкладальна умова настала 17.07.2024.
03.01.2025 відповідачу була вручена досудова претензія з вимогою невідкладно повернути кошти, проте, станом на час звернення до суду, кошти не повернуто.
Рішенням Подільського районного суду міста Полтави від 22 серпня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами зберігання - відмовлено.
В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Скаржник вказує, що момент виникнення у Відповідача зобов`язання повернути позивачеві передані йому на відповідальне зберігання готівкові грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 доларів США виник у відповідача з 18.07.2024 року (з настанням дня, наступного за днем настання відкладальної умови, визначеної пунктом 2.2. Договору від 19.02.2024 року). При цьому, на момент настання відкладальної умови Позивачка вжила усіх можливих заходів щодо послідовного намагання захистити свої права особисто як у судах всіх інстанцій, так і шляхом звернення до ЄСПЛ.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції хибно констатував , що надаючи суду грошові розписки від 01.12.2017 та 01.12.2022 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в іноземній валюті в сумі відповідно 250 000 доларів США та 750 000 доларів США позивачем не зазначено, на якій саме правовій підставі вказані валютні цінності були передані відповідачу. 
Зокрема, суд першої інстанції, констатуючи відсутність вказаних правових підстав не конкретизував, які саме правові підстави він мав на увазі (наявність якогось спецдозволу, ліцензії НБУ, певного статусу спеціалізованого зберігача, тощо), тобто судом не зазначено, які конкретні правові підстави мали бути у відповідача та позивача для того, щоб вони могли вступити у цивільно-правові відносини зі зберігання майна як фізичні особи і які саме правові підстави були відсутні у позивача для передачі відповідачеві готівки на зберігання.
При ухваленні рішення суд першої інстанції повністю проігнорував, що як позивач, так і відповідач діяли на підставі загальної право, і дієздатності, мали законне право врегулювати свої відносини, які склалися на підставі зберігання відповідачем майна позивача як завгодно, у тому числі укладенням договору від 19.02.2024 про відстрочення виконання зобов`язання з повернення майна, переданого на зберігання. Судом проігнороване і те, що всі зазначені норми чинного цивільного законодавства складають зміст правових підстав для позивачки діяти так, як вона діяла у цивільно-правових відносинах з Відповідачем.
Зважаючи на викладене , апелянт просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Полтави від 22 серпня 2025 року , та постановити нове про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог прийшла до наступних висновків.
01.12.2017 в м. Полтава ОСОБА_2 надав розписку, яку засвідчив власноручним підписом, про те що отримав на відповідальне зберігання від громадянки ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 250 000 доларів США та зобов`язався зберігати їх до моменту пред`явлення нею вимоги про повернення коштів частинами або повністю. ОСОБА_1 кошти у сумі 250000 доларів США передала на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , про що засвідчила своїм підписом 01.12.2017.
01.12.2022 ОСОБА_2 в м. Полтава надав розписку про те що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 750000 доларів США на відповідальне зберігання на необмежений строк. Зобов`язався повернути зазначені вище кошти протягом 3 днів з моменту звернення про повернення в повному обсязі. ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила передачу коштів у сумі 750000 грн ОСОБА_2 у повному обсязі 01.12.2022.
08.12.2023 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою повернення грошових коштів повністю протягом 7 дні з моменту отримання ним вимоги.
ОСОБА_2 листом від 11.12.2023 повідомив ОСОБА_1 , що належні їй грошові кошти у загальній сумі 1000000 доларів США, вилучені у нього 16.11.2023 старшим слідчим ОВС ГСУ НП України Гречаним А.В., у ході обшуку на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. від 06.11.2023 справа №757/50109/23. Під час вилучення належних ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 повідомлено слідчому органу про належність грошових коштів ОСОБА_1 на праві приватної власності та передумови їх зберігання. За таких обставин, ОСОБА_2 не може повернути грошові кошти у сумі 1000000 доларів США через обставини що не залежать від його волі та бажання.
Згідно протоколу обшуку від 16.11.2023 складеного за адресою Полтавська область, Полтавський район, с. Шмиглі, в рамках кримінального провадження №12020000000000589 від 19.06.2020 у ОСОБА_2 вилучено грошові кошти у сумі 1 288 565 доларів США.
Адвокат Чальцев Д.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звертався із скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна в межах кримінального провадження №12020000000000589 від 19.06.2020, яку ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 залишено без задоволення.
Адвокат Письмак О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звертався із скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна в межах кримінального провадження №12020000000000589 від 19.06.2020, яку ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2024 залишено без задоволення.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024, за результатами розгляду клопотання заступника начальника третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням публічного обвинувачення департаменту нагляду за додержанням законів НП України, та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора, накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку 16.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошові кошти в сумі 1 288 565 доларів США, з метою збереження речових доказів.
Вищевказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_1 фактично виконує функції керівника і безпосередньої організації фінансово – господарської діяльності підконтрольних ОСОБА_2 суб`єктів господарської діяльності. В свою чергу ОСОБА_3 виконує функції менеджера з реалізації продукції за готівку, без фактичного відображення в податковій та бухгалтерській звітності підконтрольних ОСОБА_2 суб`єктів господарської діяльності.
Поряд з цим, ухвалою суду встановлено, що вилучені грошові кошти, не належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які в своїй господарській діяльності підконтрольні ОСОБА_2 , про що свідчить відсутність офіційних доходів, які підтверджують твердження про власність грошових коштів. Разом з цим, частина вилучених грошових коштів імовірно могла бути ввезена на територію України, незаконно, без їх офіційного декларування, так як частина грошових коштів, була упакована у валютні стрічки, з текстом на іноземній мові, в ході проведення огляду яких, встановлено що упакування грошових коштів імовірно здійснювалося після їх друку в Бюро гравіювання та друку на території США.
Дана ухвала Печерського районного суду м. Києва набрала законної сили, відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 17.07.2024.
19.02.2024 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про відстрочення виконання зобов`язання з повернення майна переданого на зберігання, згідно умов якого кредитор надає боржнику відстрочку виконання зобов`язання, визначеного п. 1.2 договору до настання обставин визначених п. 1.4.
03.01.2025 ОСОБА_1 направлено за адресою ОСОБА_2 досудову претензію з вимогою повернути передані на відповідальне зберігання грошові кошти.
Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст.81,76 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Ч. 2 ст. 949 ЦК України передбачено, що річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно встановив , що позивач надавши суду розписки про отримання ОСОБА_2 на відповідальне зберігання грошових коштів від 01.12.2017 на суму 250 000 дол.США та від 01.12.2022 на суму 750 000 дол.США не зазначила правову підставу передачі валютних коштів відповідачу. 
При розгляді справи № 183/4367/21 Верховний Суд, в своїй постанові від 14.09.2023 зазначив, що договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).
Проте, за змістом ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст.206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена інша форма.
До матеріалів справи не долучено жодного доказу , який би вказував на реальність укладених між сторонами договорів від 01.12.2017 на суму 250 000 дол.США та від 01.12.2022 на суму 750 000 дол.США. Не надано також й доказів реального передання коштів у зазначених позивачем сумах.
Обгрунтованим є сумнів суду першої інстанції у добросовісності поведінки відповідача при визнанні позовних вимог в частині стягнення з нього грошових коштів у сумі 1 000 000 дол. США, адже за відсутності доведення факту наявності між сторонами правовідносин, що обумовлені долученими до справи позивачем розписками , рішення про прийняття визнання позову та задоволення позовних вимог суперечитиме завданню цивільного судочинства .
Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції , що у даній справі вбачається фіктивність правочину. Так, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум, які визначені, як сума коштів передана на збереження.
Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до тлумаченням норм матеріального права на власний розсуд, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст.35,258,368,374,375,381,384 ЦПК України, суд , -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Полтави від 22 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення .

Головуючий суддя: В.М. Триголов 

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов