ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року

м. Київ

cправа № 907/742/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 (у складі колегії суддів: Якімець Г. Г. (головуючий), Бойко С. М., Бонк Т. Б.), якою скасовано ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2025 про відмову у забезпеченні позову 
у справі № 907/742/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Самарського Володимира Петровича
до Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко»,
про стягнення 567 169,15 грн,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року Фізична особа-підприємець Самарський Володимир Петрович (далі - ФОП Самарський В. П.) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича (далі - ФОП Дешко В. В.) про стягнення 567 169,15 грн збитків, спричинених незбереженням вантажу, прийнятого для перевезення за заявкою № 809 на перевезення вантажу автомобільним транспортом.
В обґрунтування позовних вимог, позивач послався на те, що 29.09.2022 між ФОП Самарським В. П. (експедитор) та ФОП Дешком В. В. (експедитор-2) укладено договір № 40 про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування, в рамках якого між вказаними особами було підписано відповідну заявку № 809 на перевезення вантажу автомобільним транспортом. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди наданий для перевезення вантаж, який належав Товариству з обмеженою відповідальністю «АТБ-маркет», було знищено. Збитки в сумі 1 648 898,59 грн власнику втраченого вантажу відшкодовано Приватним підприємством «Транс Логістик» (виконавцем за договором перевезення вантажів № 0106-15 від 01.06.2015). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2025 у справі № 904/197/25 задоволено позов Приватного підприємства «Транс Логістик» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Логістик» (виконавця за договором про надання послуг з транспортного обслуговування № 1 від 04.01.2021) збитків в сумі 567 169,15 грн (акцизний збір та ціна акцизних марок). За вимогою ТОВ «Гранд Логістик» збитки в сумі 567 169,15 грн були відшкодовані останньому ФОП Самарським В. П. (експедитором за договором про надання послуг з транспортного обслуговування № 3 від 18.08.2022). У свою чергу ФОП Самарський В. П. звернувся до ФОП Дешка В.В. (експедитора-2 за договором про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування № 40 від 29.09.2022) з вимогою про відшкодування останнім вказаних збитків, однак, ФОП Дешко В. В. такі не відшкодував, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
Разом з позовом ФОП Самарський В. П. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій (з урахуванням клопотання про уточнення заяви про забезпечення позову) просив суд:
- накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках ФОП Дешка В. Ва. в межах суми стягнення 567 169,15 грн;
- накласти арешт на рухоме майно (транспортні засоби): автомобіль марки VOLVO FH, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 12777, рік випуску 2008, дата реєстрації 14.08.2020; причіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB, номер шасі НОМЕР_2 , рік випуску 2017, дата реєстрації 03.09.2020; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO 3.0 І WAGON, номер кузова НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2972, рік випуску 2008, дата реєстрації 27.08.2009, що зареєстровані за ФОП Дешком В. В., в межах суми стягнення 567 169,15 грн.
В обґрунтування такої заяви позивач послався на те, що з огляду на майновий характер позовних вимог існує обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на час пред`явлення до нього позову, може зникнути, зменшитись або погіршитись на момент виконання рішення. Оскільки встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках у всіх банківських та інших фінансово-кредитних установах неможливо, позивач вважає за доцільне забезпечити позов шляхом накладення арешту на рухоме майно (транспортні засоби) і грошові кошти відповідача у межах суми заявленої до стягнення. На думку позивача, застосування таких засобів забезпечення позову гарантуватиме можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2025, зокрема, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Експедиція Дешко».
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2025 у задоволенні заяви ФОП Самарського В. П. (з урахуванням клопотання про уточнення заяви про забезпечення позову) відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначеної заяви з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2025 у справі № 907/742/25 скасовано. Заяву ФОП Самарського В. П. про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках ФОП Дешка В. В. та на рухоме майно (транспортні засоби): автомобіль марки VOLVO FH, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 12777, рік випуску 2008, дата реєстрації 14.08.2020; причіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB, номер шасі НОМЕР_2 , рік випуску 2017, дата реєстрації 03.09.2020; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO 3.0 І WAGON, номер кузова НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2972, рік випуску 2008, дата реєстрації 27.08.2009, що належать ФОП Дешку В. В., в межах суми стягнення - 567 169,15 грн.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною; обґрунтованим є накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, однак, таке накладення повинно здійснюватися сукупно лише в межах суми стягнення тобто в межах суми 567 169,15 грн; такі заходи є розумними, адекватними та співмірними з предметом спору, сприятимуть досягненню балансу інтересів сторін та фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову, і як наслідок у такому випадку забезпечать ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у квітні 2026 року ФОП Дешко В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (абзац 2 частини 2 статті 287 Господарського кодексу України (далі - ГПК України)), просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 скасувати, а ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2025 - залишити в силі.
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову порушено норми статті 137 ГПК України. 
За доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, не врахував, що заявлені позивачем до стягнення податкові витрати (акцизний збір та вартість акцизних марок) не є збитками; ФОП Дешко В. В. не є належним відповідачем у справі, оскільки втрата вантажу відбулась не з його вини, а з вини іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди, який і має бути відповідачем у цій справі; заявлені позивачем заходи забезпечення позову позбавляють відповідача права на здійснення підприємницької діяльності, позбавляють доходів, перешкоджають займатися господарською діяльністю та є неспіввісними із заявленими позовними вимогами; відсутній зв`язок між заявленими засобами забезпечення позову та предметом позову.
Крім того, скаржник у касаційній скарзі посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 923/832/20 щодо відшкодування збитків.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі № 907/742/25 за касаційною скаргою ФОП Дешка В. В. на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 з підстави, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 287 ГПК України. Ухвалено здійснити перегляд постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
ФОП Самарський В. П. у відзиві на касаційну скаргу зазначає про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 300 ГПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2).
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. 
Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу або іншим особам вчиняти певні дії.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини третя статті 13 ГПК України).
У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Аналогічні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у постановах Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 916/409/21, від 15.09.2023 у справі № 916/2359/23, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22.
Предметом позову у справі № 907/742/25, що розглядається, є позовна вимога майнового характеру про стягнення 567 169,15 грн, отже виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, тому застосування заходів забезпечення позову, обраних позивачем, безпосередньо пов`язане із предметом позову.
Зазначене спростовує доводи скаржника щодо відсутності зв`язку між заявленими позивачем засобами забезпечення позову та предметом позову.
При цьому, адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Верховний Суд зауважує, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (постанова Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22).
Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, дослідив наявні у матеріалах справи докази та надавши оцінку обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно (транспортні засоби) та грошові кошти відповідача, в межах ціни позову, оскільки такі заходи забезпечення позву відповідають критеріям розумності, обґрунтованості, пропорційності та співмірності із заявленими позовними вимогами, забезпечують збалансованість інтересів сторін та фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, і як наслідок, забезпечать ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.
Водночас, суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що застосування таких заходів забезпечення позову у цій справі не обмежує права та законні інтереси відповідача та інших осіб, мають тимчасовий характер, а також не перешкоджають відповідачу займатись господарською діяльністю.
Доводи скаржника про те, що заявлені позивачем до стягнення податкові витрати (акцизний збір та вартість акцизних марок) не є збитками, а ФОП Дешко В. В. не є належним відповідачем у справі, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки такі питання є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішуються ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
У зв`язку із зазначеним безпідставним є і посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо відшкодування збитків, викладених у постанові від 20.09.2022 у справі № 923/832/20.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оскаржуваним судовим рішенням та фактично спрямовані на спонукання Суду до переоцінки доказів і встановлення нових обставин справи, що відповідно до положень статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Незгода скаржника з постановою суду апеляційної інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у цій постанові, не свідчить про її незаконність.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального права, тому відсутні підстави для її скасування.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи викладене, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги ФОП Дешка В. В. без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ: 
1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича залишити без задоволення. 
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 у справі № 907/742/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко