РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2026 року 	м. Рівне	№460/6023/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні; 2) стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в розмірі 64641,60грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 10.12.2024. Проходив військову службу з 30.07.2024 по 05.12.2025 у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом відповідача від 05.12.2026 № 359, позивача звільнено зі служби за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення з 05.12.2025. Факт остаточного розрахунку з позивачем на суму 70000грн проведений 05.03.2026, тобто з порушенням строків, визначених ст. 116 КЗпП України. Отже позивач має права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.
Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти вимог. Свої заперечення аргументує тим, що позивач звільнений зі служби 05.12.2025. На день звільнення з ним розрахунок не проводився та він не отримував жодних виплат, однак протягом місяця з часу звільнення з ним, по мірі фінансування, частково проводились розрахунки, а саме: 24 грудня 2025 року в сумі 60370,97грн; 25 грудня – 21333,10грн, а також, 13 січня 2026 року – 148494,16грн та 05 березня 2026 року – 70000грн, тобто не отримавши будь-яких виплат у день звільнення, про нібито порушене право на отримання повного розрахунку позивач дізнався (повинен був дізнатися) безпосередньо в день звільнення. Отже, граничний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку закінчився 06 березня 2026 року. Проте позовну заяву ним подано 03 квітня 2026 року, яка зареєстрована в суді 06.04.2026 за вхідним № 27010/26, тобто з пропуском встановленого законом строку. Також вказує, що сума середнього заробітку у розмірі 64640грн є неспівмірною із сумою 70000грн, яка виплачена 05.03.2026. За наведеного просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні цих вимог. У разі задоволення позовних вимог, зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку виходячи з принципів розумності та співмірності.
Ухвалою суду 07.04.2026 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 14.05.2026 позовну заяву залишено без руху. Встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом та доказів поважності причин його пропуску, протягом п`яти днів з дня вручення (отримання) цієї ухвали.
Ухвалою суду від 28.05.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, в частині позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні щодо сум: 60370,97грн; 21333,10грн; 148494,16грн, виплачених 24 грудня 2025 року, 25 грудня 2025 року, 13 січня 2026 року, відповідно, залишено без розгляду.
Розгляд позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, в частині позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні щодо суми 70000грн, виплаченої 05 березня 2026 року, продовжений.
Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.
ОСОБА_1 з 30.07.2024 по 05.12.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 10.12.2024. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2026 № 359, позивача звільнено зі служби за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення з 05.12.2025. 
Відповідно до змісту наведеного наказу, вирішено виплатити позивачу грошове забезпечення, додаткові та одноразові виплати, належні йому при звільненні з військової служби.
На виконання цього наказу відповідачем виплачено позивачу 24 грудня 2025 року 60370,97грн; 25 грудня – 21333,10грн, 13 січня 2026 року – 148494,16грн та 05 березня 2026 року – 70000грн. 
Позивач, вважаючи, що має права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.
Предметом спору у даній справі є, зокрема, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 06.12.2025 по 04.03.2026 щодо суми 70000грн, виплаченої 05 березня 2026 року. 
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Судом встановлено, що розмір сум, нарахованих позивачу при звільненні, останнім не оспорюється.
Крім того, відповідач не заперечує факту порушення ним строків виплати позивачу всіх сум при звільненні згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 359 від 05.12.2026.
Отже бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні у строки, визначені трудовим законодавством, є протиправною. 
Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я 05.12.2025.
Отже спірні правовідносини виникли з 05.12.2025.
Разом з тим, відповідачем виплачено позивачу решту належних йому коштів при звільненні 05 березня 2026 року в сумі 70000грн. 
Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведений 05.03.2026.
Оскільки грошове забезпечення позивачу не виплачене в повному обсязі в день його звільнення з військової служби, то відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку при звільненні, починаючи з 05.12.2025 по день фактичного розрахунку – 05.03.2026, але не більш як за шість місяців.
Тут варто наголосити на тому, що за змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Тож у разі відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум, саме роботодавець повинен визначити розмір відшкодування за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За матеріалами даної справи спір щодо розміру належних звільненому позивачу сум відсутній.
Остаточний розрахунок позивачу проведений 05.03.2026, тому періодом затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є період з 05.12.2025 по 05.03.2026.
Вказаний період не перевищує шести місяців, встановлених ст.117 КЗпП України, тому за цей період саме відповідач зобов`язаний визначити, нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а не суд.
За наведеного суд не приймає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеного позивачем у сумі 64641,60грн.
Окрім цього, у змісті позову позивач зазначає, що у нього наявна інформація про розмір грошового забезпечення за останні два повні календарні місяці, що передують даті звільнення: серпень 2025 року – 21464,34грн; у вересні 2025 року – 22840,66грн.
Однак, жодних доказів на підтвердження наведених обставин матеріали справи не містять, позивачем до позову такі докази не долучались, тому суд не має можливості перевірити правильність наведеного позивачем розрахунку середнього заробітку.
Також суд звертає увагу, що ухвалою суду від 07.04.2026 у відповідача витребовувалися докази, зокрема, довідка про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два місяці, що передують даті його звільнення.
Проте, відповідачем такої довідки не надано, та у відзиві зазначено, що довідки про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два місяці, що передують даті його звільнення, не передбачені наказом про звільнення, а також іншими нормативними актами та при нарахуванні грошового утримання військовослужбовців не використовуються та не складаються, в зв`язку з чим надання її не виявляється можливим.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Із викладеної норми права можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю
В даному випадку має бути грошове забезпечення, яке виплачувалось позивачу за жовтень-листопад 2025 року.
Відповідачем до відзиву долучено картку особового рахунку позивача № 93 за 2024-2025 роки. 
Дослідивши наданий доказ судом встановлено, у ньому відсутні дані про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період з вересня по листопад 2025 року. Будь-яких пояснень з даного приводу відповідачем не наведено, враховуючи, що позивач звільнений з військової служби 05.12.2025.
Також із даного доказу судом встановлено, що в липні 2025 року позивачу нараховане грошове забезпечення в сумі 121791,21грн, у серпні 2025 року – 123189,49грн, а не 21464,34грн у серпні 2025 року, як вказує у позові позивач.
Тож наведені обставини вчергове вказують на обґрунтовані сумніви у правильності розрахунку середнього заробітку, наведеного позивачем.
Разом з тим, оскільки відповідач має обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.12.2025 по 05.03.2026, то суд, враховуючи вимоги ст. 9 КАС України для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, виходить за межі позовних вимог та відновлює порушене право позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи згідно ч. 2 ст. 122 КАС України встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Частиною 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Судом встановлено, що відповідачем 05.03.2026 виплачено позивачу решту суми грошового забезпечення у розмірі 70000грн, що підтверджується випискою банківського рахунку.
Із цим позовом позивач звернувся засобами поштового зв`язку 03.04.2026, тобто протягом місячного строку звернення до суду, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, який обчислюється з 05.03.2026 (з дати проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем).
Таким чином суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.
За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому, відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході судового розгляду справи позивач належними та допустимими доказами частково доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України відсутні. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.12.2025 по 04.03.2026 на суму решти виплаченого 05.03.2026 грошового забезпечення при звільненні в розмірі 70000грн, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 28 травня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 

Суддя       Т.О. Комшелюк