Єдиний унікальний номер 719/167/26
Номер провадження 2/719/119/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року м. Новодністровськ

Новодністровський міський суд Чернівецької області у складі:
головуючої судді Вербіцької М. В.,
з участю секретарки судового засідання Чорної В. І.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідачки адвоката Онофрея В. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі судових засідань Новодністровського міського суду Чернівецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна,
УСТАНОВИВ:
19.03.2026 до Новодністровського міського суду Чернівецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він та ОСОБА_2 проживали разом як чоловік і дружина у м. Герца, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно купували майно, проводили ремонт, святкували сімейні події та виконували взаємні сімейні обов`язки. 16.11.2018 року вони були повінчані у Свято-Вознесенському Банченському монастирі. Під час спільного проживання було придбано два автомобілі: «NISSAN X-TRAIL» 2021 року випуску та «MITSUBISHI PAJERO SPORT» 2020 року випуску. Позивач зазначає, що транспортні засоби були куплені за спільні кошти та є спільною сумісною власністю сторін. Після припинення відносин автомобілі залишились у користуванні відповідачки, яка добровільно компенсацію за частку позивача не виплатила. На підтвердження факту спільного проживання позивач посилається на: свідоцтво про вінчання; спільні фотографії; оплату комунальних послуг; документи щодо страхування та придбання автомобілів; ведення спільного побуту та бюджету.
Позивач просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу; визнати автомобілі спільним сумісним майном; передати автомобілі у власність відповідачки; стягнути з відповідачки компенсацію 1/2 вартості автомобілів у сумі 1 033 586,50 грн.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
27.03.2026 суддя постановила ухвалу про залишення позовної заяви без руху, надавши позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.
06.04.2026, тобто в межах установленого суддею строку, позивач ОСОБА_1 , подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. До заяви додані усі необхідні документи на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 07.04.2026 відкрито загальне позовне провадження у цій справі, надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14 годину 30 хвилин 05 травня 2026 року із викликом учасників справи.
05.05.2026 до суду надійшли заяви від сторін, у яких останні клопотали підготовче судове засідання проводити без їх участі, щодо закриття підготовчого провадження не заперечували.
У той же час позивач підтримав повністю свої позовні вимоги, вказав, що додаткових клопотань та заяв не має. Повідомив також суд, що отримав від відповідачки звіти про оцінку транспортних засобів, які є предметом спору, однак зменшувати розмір позовних вимог наміру не має.
Відповідачка ОСОБА_2 у наведеній вище заяві повідомила, що позовні вимоги визнає частково, а саме – в частині встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з 18.11.2018 по вересень 2022 року та у період з 04.12.2022 по 05.12.2025.
Вважає за доцільне поділити спільне майно, погоджується виділити їй спірні транспортні засоби, а в частині стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації вказує, що слід стягнути її у розмірі 487 600 грн, позаяк відповідно до звітів про їх оцінку від 23.04.2026 ринкова вартість автомобіля Nissan модель X-Trail становить 312 700,00 грн, а марки Mitsubishi модель Pajero Sport становить 174 900,00 грн. Сукупно вартість спірного майна складає 487 600,00 грн.
Відповідачка долучила до заяви копії Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 23.04.2026, та Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT» номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , від 23.04.2026. Додала і докази про отримання звітів відповідачем.
05.05.2026 суд закрив підготовче провадження, призначивши судове засідання для розгляду справи по суті на 09 годину 30 хвилин 20 травня 2026 року.
У наведені час та дату сторони у судове засідання не з`явилися.
Однак 20.05.2026 до суду надійшла заява від позивача, у якій він просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Цього ж дня до суду надійшла заява і від відповідачки, у якій вона просила проводити розгляд справи по суті без її участі. Однак уточнила, що вважає, що з неї слід стягнути як грошову компенсацію за спірні автомобілі у розмірі 243 800 грн, оскільки загальна вартість автомобілів відповідно до звітів про їх оцінку від 23.04.2026 ринкова вартість автомобіля Nissan модель X-Trail становить 312 700,00 грн, а марки Mitsubishi модель Pajero Sport становить 174 900,00 грн. Сукупно вартість спірного майна складає 487 600,00 грн. А вона має компенсувати позивачу їх вартості.
20.05.2026 суд постановив ухвалу, якою визнав обов`язковою явку сторін обов`язковою. Також викликав у судове засідання як спеціаліста Колотила Костянтина Алампійовича, суб`єкта оціночної діяльності, сертифікат № 488/2022, кваліфікаційне свідоцтво № 338/2025, який 
Наведене було зумовлене тим, що, досліджуючи позиції сторін та матеріали справи суд установив, що відповідачка долучила до заяви копії Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 23.04.2026 року, та Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT» номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , від 23.04.2026 року. З аналізу вказаних звітів суд резюмував, що СОД, проводячи оцінку вартості автомобілів, застосовував нерелевантні їм аналоги. Крім того, у суду виникла потреба у роз`ясненні суб`єктом оціночної діяльності розрахунку та визначення ринкової вартості в поточних цінах з урахуванням фізичного зносу, порівняльним методом станом на 23.04.2026, ним проведених.
03.06.2026 у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, відповідачка визнала їх частково, а саме – у частині встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з 18.11.2018 по вересень 2022 року та у період з 04.12.2022 по 05.12.2025 та визнання спірних автомобілів спільним сумісним майном її та позивача, погодилася сплатити позивачеві грошову компенсацію за його частку у цьому майні у розмірі 243 800 грн.
Проаналізувавши позиції сторін, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази суд дійшов такого висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів сторін та застосованих норм права.
Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 14.08.1987 по 2001 перебували в зареєстрованому шлюбі, 10.09.2001 шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці № 2-1114 від 10.09.2001, у якому також зазначається, що від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали двох неповнолітніх дітей. Також, позивач зазначає, що після того як шлюб було розірвано, він більше у зареєстрованому шлюбі не перебував.
Із позовної заяви, вбачається, що у серпні 2018 року ОСОБА_1 розпочав стосунки з ОСОБА_2 , які згодом набули характеру сімейних відносин. 16.11.2018 сторони пройшли обряд вінчання у Свято-Вознесенському Банченському чоловічому монастирі у с. Банчени Чернівецького району Чернівецької області, що підтверджується копією Свідоцтва про вінчання від 16.11.2018, у якому також зазначані імена свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після цього сторони спільно проживали як чоловік та жінка. Їхнє спільне проживання здійснювалося за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично створили сім`ю, проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом відзначали сімейні події та свята, проводили ремонтні роботи за місцем проживання, а також спільно набували майно. Зокрема, за спільні кошти сторонами було придбано два автомобілі. Між ними існували взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, однак офіційно шлюб зареєстрований не був.
У вересні 2020 року внаслідок конфліктів та непорозумінь між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були тимчасово припинені сімейні відносини. У зв`язку з цим позивач переїхав за своїм місцем проживання у с. Цурень Чернівецького району Чернівецької області.
22.09.2022 відповідачка вийшла заміж та зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 , проте вказаний шлюб тривав недовго та рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 05.12.2022 був розірваний, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00057056959 від 12.03.2026 щодо підтвердження дошлюбного прізвища.
Позивач указує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.12.2022 примирились та почали знову жити разом за місцем проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 . До грудня 2025 року сторони проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. 04.12.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок непорозуміння вирішили припинити сімейні відносини остаточно. Позивач переїхав від відповідачки та забрав особисті речі.
Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки підтверджується копіями фотознімків, що додані до позовної заяви. Зокрема, це фото з їхнього спільного сімейного відпочинку у ресторані, де за одним столом з ними також присутня донька відповідачки ОСОБА_7 , фото з дня вінчання сторін у церкві, фото зі спільної прогулянки вулицями м. Львова, а також фото з їхнього спільного відпочинку на морі, на яких сторони зображені разом у близьких стосунках та обіймах.
Відповідно до копій квитанцій, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що на ім`я відповідачки здійснювались оплати комунальних платежів за електроенергію, газ та вивезення побутових відходів за адресою їхнього спільного проживання: АДРЕСА_1 , а також за адресою квартири, яка належить відповідачці по АДРЕСА_2 . Як зазначає позивач, під час їхнього спільного проживання з ОСОБА_2 основний обов`язок щодо сплати комунальних платежів покладався на нього. Після припинення відносин між сторонами частина квитанцій про оплату комунальних послуг, які здійснювались ОСОБА_1 на час проживання з відповідачкою, залишились у нього.
Суд погоджується, що наявність у позивача оригіналів зазначених квитанцій підтверджує факт спільного проживання сторін, ведення ними спільного побуту та виконання ОСОБА_1 обов`язків щодо забезпечення оплати комунальних послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з 18.11.2018 по вересень 2022 року та з 04.12.2022 по 05.12.2025.
Власне, позивачка не заперечила обставини, викладені вище, підтвердила факт спільного проживання сторін у періоди з 18.11.2018 по вересень 2022 року та з 04.12.2022 по 05.12.2025.
Отже, суд, встановивши наведені обставини, які підтверджуються належними і достатніми у своїй сукупності доказами, вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у періоди з 18.11.2018 по вересень 2022 року та з 04.12.2022 по 05.12.2025.
Поряд з тим, слід зазначити, що позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у справі про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ (Постанова ВП ВС від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц ).
Отже, встановлюючи обставину спільного проживання сторін, суд наголошує, що констатація такого факту не має бути окремою позовною вимогою, тому суд її як таку не розглядає.
Під час спільного проживання сторін як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ім`я останньої було набуте рухоме майно, а саме 28.06.2023 транспортний засіб марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та 03.03.2021 транспортний засіб марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, договору купівлі-продажу/поставки автомобіля № 2222026 від 28.06.2023, предмет договору - «NISSAN X-TRAIL», специфікації до договору та акту прийому-передачі автомобіля.
Сторони не заперечували, що спірні автомобілі були придбані за спільні кошти під час спільного проживання.
Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення ст. 74 СК України, якою передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Спільне проживання жінки та чоловіка породжує спільну сумісну власність лише за наявності сім`ї, а сім`ю згідно із ст.3 СК України складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Наведене доводиться і тим, що позивач дбав про належне та своєчасне обслуговування транспортних засобів, зокрема, про їх страхування, що підтверджується копією договору добровільного страхування наземного транспортного засобу № 082006/4056/0000005 від 29.06.2023. Договір страхування транспортного засобу укладений між ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» та страхувальником ОСОБА_2 , але ОСОБА_1 зазначає, що підпис страхувальника у вказаному договорі належить йому, позаяк саме він займався оформленням страхування автомобіля, сприймаючи це як свій сімейний та побутовий обов`язок чоловіка, який піклується про свою сім`ю та дружину.
Отже, позаяк спірні транспортні засоби марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , набуті сторонами під час проживання без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, є спільною сумісною власністю подружжя, вони підлягають поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Суд констатує, що у сторін нема спору щодо способу поділу майна, вони погодили, що спірні автомобілі належатимуть відповідачці, а позивач має отримати грошову компенсацію від неї за свою частку у спільно набутому майні.
Зокрема, позивач вказує, що спірні транспортні засоби залишились у розпорядженні та користуванні  ОСОБА_2 , з якою у них була усна домовленість, що відповідачка добровільно виплатить позивачу половину вартості двох транспортних засобів та вони залишаться у її приватній власності, з чим ОСОБА_1 був згідний. Проте, вже понад три місяці відповідачка ігнорує всі його пропозиції щодо добровільного поділу транспортних засобів або відшкодування йому половини вартості вказаних транспортних засобів.
Позивач уважає, що на його користь має бути стягнута компенсація у вигляді частини вартості автомобілів та зазначає, що внаслідок виділення автомобілів у власність ОСОБА_2 і стягнення з неї грошової компенсації, право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється.
Однак між сторонами виник спір з приводу вартості автомобілів, які підлягають поділу.
З договору купівлі-продажу/поставки автомобіля № 2222026 від 28.06.2023, предметом якого був автомобіль марки «NISSAN X-TRAIL», випливає, що він був придбаний за 1 930 400,00 грн.
Щодо іншого автомобіля у суду відсутні відомості про його ціну на момент купівлі.
Визначаючи розмір належної йому частки, ОСОБА_1 покликався на відомості сайту avtoria.ua. https://auto.ria.com/uk/auto_mitsubishi_outlander_39498675.html, відповідно до яких середня ціна пропозиції до продажу КТ3 «MITSUBISHI OUTLANDER» білого кольору, 2020 року випуску, становить: 735 317,00 грн та відомостей сайту avtoria.ua. https://auto.ria.com/uk/auto_mitsubishi_outlander_39498675.html, середня ціна пропозиції до продажу КТ3 «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску становить: 1 331 856,00 грн.
Отже, позивач просить стягнути з відповідачки половину загальної вартості обох автомобілів, що складає 1 033 586,5 грн.
Суд звертає увагу, що одне з оголошень стосується іншого автомобіля, ніж той, що придбавався сторонами, – «MITSUBISHI OUTLANDER», а не «MITSUBISHI PAJERO SPORT».
Тобто позивач надав відомості сайту avtoria.ua нерелевантні у цій частині до предмета спору, поруч з тим жодних інших доказів та обґрунтувань його розрахунку ціни позову не надав.
Відповідачка надала суду копії Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 23.04.2026 року, та Звіту про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT» номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , від 23.04.2026 року.
Відповідно до цих звітів ринкова вартість автомобіля Nissan модель X-Trail становить 312 700 грн, а марки Mitsubishi модельPajero Sport становить 174 900 грн. Сукупно вартість спірного майна складає 487 600 грн.
Виходячи із цих даних відповідачка у своїй заяві від 20.05.2026, фактично, визнала позов частково на суму 243 800 грн – загальної вартості спільно набутих автомобілів.
У судовому засіданні суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_9 , який з`явився на вимогу суду, на запитання останнього щодо розрахунку та формування остаточної вартості автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL» 2023 року не зміг пояснити, чому використовував аналоги 2016, 2017, 2018 року, які взагалі не відповідають технічним характеристикам об`єкта його дослідження, зокрема, це автомобілі з бензинним двигуном, а «NISSAN X-TRAIL» 2023 року має гібридний двигун (HEV/PHEV).
Також не обґрунтував, чому застосовував коефіцієнт, що враховує поправку на технічний стан автомобіля – 0,5. Не зміг навести конкретні аргументи, у чому полягає зношений стан автомобіля. Поряд з тим, відповідачка вказала, що загальний пробіг цього автомобіля – до 70 000 км, позивач зазначив, що протягом спільного життя з ОСОБА_2 він дбав про своєчасне технічне обслуговування нісана, заміну фільтрів і оливи. Відповідачка підтвердила, що цей автомобіль не був пошкоджений внаслідок ДТП тощо.
Суд також зауважує, що до звіту СОД не додано фототаблиці оцінюваного автомобіля.
В оголошенні на сайті avtoria.ua вартість аналогічного автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL» 2023 року з пробігом 38 000 км, яке надане позивачем, вартість такого автомобіля вказана 1 331 856 грн.
Позивач заперечив встановлену СОД ОСОБА_9 вартість цього автомобіля.
Суд не бере до уваги Звіт про оцінку майна-колісного транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , від 23.04.2026 року, вважаючи його недостовірним доказом, позаяк на його підставі неможливо встановити дійсну ринкову вартість автомобіля.
Також суд наголошує, що і відповідач не довів достатніми доказами свої позовні вимоги у частині грошової компенсації за його частку у «NISSAN X-TRAIL».
У постанові КЦС ВС від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18 виснувано: при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Отже, суд дійшов переконання, що у цій частині позовних вимог майно слід поділити по частці автомобіля кожній зі сторін без його виділення одній зі сторін в особисту приватну власність та грошової компенсації її частки іншій.
Щодо іншого автомобіля «MITSUBISHI PAJERO SPORT» 2020 року випуску суд зауважує, що СОД ОСОБА_9 також обрав значно старіші аналоги цього автомобіля для визначення його вартості (2015, 2016, 2017 роки). Однак в іншому ці автомобілі мають схожі характеристики зі спірним автомобілем.
До звіту додано фототаблицю, де чітко видно, що автомобіль сильно пошкоджений унаслідок ДТП. Позивач підтвердив, що він особисто бачив автомобіль і він дійсно зазнав значних ушкоджень і потребує дороговартісного ремонту, а тому він погодився з вартістю «MITSUBISHI PAJERO SPORT» 2020 року випуску у 174 900 грн, яка визначена ОСОБА_9 .
Проаналізувавши докази обох сторін щодо вартості спірних автомобілів суд дійшов таких висновків.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.
Вирішуючи питання про визначення середньоринкової вартості автомобіля «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , суд виходить того, що спірний транспортний засіб знаходиться у фактичному володінні відповідачки і на її замовлення була проведена оцінка суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_9 (сертифікат № 488/2022 СОД) шляхом визначення ринкової вартості в поточних цінах з урахуванням фізичного зносу, порівняльним методом станом на 23.04.2026. 
Позивач має право на грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості цього автомобіля, що становить 87 450 грн.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Застосовані норми права. Мотиви та висновки суду
Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, вважає позовні вимоги у частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу такими, що підлягають задоволенню з наведених нижче підстав.
За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Ч. 2 ст. 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19).
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, міських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів, є обов`язком суду при їх оцінці.
Суд вважає, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу сторонами підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Позивач звертаючись до суду з вказаною позовною заявою обґрунтовував своє звернення тим, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з 18.11.2018 по вересень 2022 року та з 04.12.2022 по 05.12.2025, та що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу дасть позивачу можливість визнати придбані за спільні кошти під час спільного проживаннятранспортні засоби марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 спільною сумісною власністю.
За таких обставин суд приходить до висновку, позовна вимога ОСОБА_1 про встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу є доведеною і такою, що підлягає задоволенню згідно зі ст. 315 ЦПК України, оскільки заявлена вимога ґрунтується на вимогах закону, та доказів порушення прав, свобод і інтересів інших осіб, матеріали справи не містять, тому позов у цій частині слід задовольнити.
Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобілів марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 та стягнення грошової компенсації, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що під час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 11.07.2023 та 28.06.2023 на підставі договорів купівлі-продажу транспортних засобів сторонами були придбані автомобілі марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 .
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
При цьому суд відкидає аргументи відповідачки щодо того, що вона більше коштів вклала у купівлю спірних автомобілів, позаяк не довела це жодними доказами, а, відповідно, не спростувала презумпцію рівності часток у спільному сумісному майні.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2023 у справі №754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).
Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Суду надані належні, допустимі та достатні докази, які вказують, що між сторонами без реєстрації шлюбу були усталені відносини, які притаманні подружжю, наявність спільного сімейного бюджету, яким розпоряджались спільно, ведення спільного господарства, пов`язаність спільним побутом, іншими взаємними правами, обов`язками та інтересами.
За таких обставин ОСОБА_1 доведено, що придбані автомобілі марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , під час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 11.07.2023 та 28.06.2023 на підставі договорів купівлі-продажу транспортних засобів є спільною сумісною власністю подружжя і тому підлягають поділу між ними по частині кожному.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, зокрема, в натурі (ст. 71 СК України), спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки позивач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
У такому випадку, заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід виходити з того, що ця норма права не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобілі марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , припинити його право власності на частини транспортних засобів та стягнути з відповідачки на його корить грошову компенсацію вартості частини автомобілів.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Крім того, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
За таких обставин, з урахуванням дотримання балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частини «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , у розмірі 87 450 грн.
Щодо поділу автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ,суд дійшов переконання, що його слід поділити по частці автомобіля кожній зі сторін, позаяк із матеріалів справи суд не зміг установити дійсну вартість цього автомобіля на час розгляду справи.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Положеннями частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності
Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Розподіл судових витрат
Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 331,20 грн – за немайнову позовну вимогу і 10 335,87 грн за майнову позовну вимогу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Суд з`ясував, що позовна вимога немайнового характеру про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є обставиною, яка мала встановлюватися у ході судового розгляду питання про поділ спільного майна, але не є самостійною позовною вимогою у такій категорії справ.
Тому у цій частині судовий збір (1 331,20 грн) є надміру сплаченим.
Проте позивач не подавав клопотання про його повернення, тому суд його долю у цьому рішенні не вирішує.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові-на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд уважає, що позивач, заявляючи позовну вимогу майнового характеру, при розрахунку судового збору виходив з вартості автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», визначеної в оголошенні на сайті avtoria.ua, доданого ним до позовної заяви, вартість якого вказана 1 331 856,5 грн. Отже, позивач просив грошову компенсацію за нього у розмірі 665 928 грн і сплатив судовий збір у розмірі 6 659,28 грн. Відповідно, за вимогу щодо транспортного засобу марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT» позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 676,59 грн.
Суд задовольняє позов частково – повністю (змінюючи при цьому спосіб поділу) щодо «NISSAN X-TRAIL» і в частині 87 450 грн щодо «MITSUBISHI PAJERO SPORT». Сукупно – на 753 378 грн –72,89 %.
Отже, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі: 10 335,87?72,89 %= 7 533,82 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 77-81, 89, 139, 141, 263-265, 268, 352, 259, 354, 355, 258, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_10 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна виділити ОСОБА_2 у приватну власність транспортний засіб марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину вартості транспортних засобів марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , у розмірі 87 450 грн (вісімдесяти семи тисяч чотириста п`ятдесяти гривень).
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу – автомобіля марки «NISSAN X-TRAIL», білого кольору, 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 533,82 грн (семи тисяч п`ятсот тридцяти трьох гривень 82 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .
Повне рішення суду складене 03.06.2026.
Головуюча суддя: Мар`яна ВЕРБІЦЬКА